Ki jo je megla prinesla

''Ki jo je megla prinesla'' je roman pisatelja Ferija Lainščka. Izšel je leta 1993 pri Prešernovi založbi.
1 Vsebina
Kaplana Jona Urskega cerkvene oblasti premestijo v brezbožno faro Mokuš, ki je bila v preteklosti podvržena povodnji. Ko Jon prispe v prekmursko pokrajino, se izgubi v meglicah in tava po močvirju, nepričakovano sreča ptico, ki ga zavede. Jona pred prihodom v vas podkujejo, v vasi je sprejet z nelagodjem, saj se vaščanom zaradi njegovega šepanja zdi, da je hudič. Z njimi zgradi novo cerkev, postopoma se pred njim odkriva zgodba preteklosti o župnika Talaberju in njegovi prepovedani ljubezni z Magdo. Jona ves čas spremljajo z razumom nerazložljivimi dogodki. Jon pobegne iz vasi, to na koncu zopet poplavi, nad vodo pa ostane le cerkev.
2 O romanu
Roman uvrščamo v širši kontekst slovenskega sodobnega romana ob koncu stoletja. Zaradi umeščenosti romana v arhaično družbo določene krajine, to je Prekmurje, in fantastičnih značilnosti govorimo o romanu pokrajinske fantastike. Za roman je značilen žanrski sinkretizem, govorimo lahko o duhovniškem, ljubezenskem romanu, kriminalki, prikriti paraboli ter navezavi na grozljivi roman. Glavni junak, duhovnik Jon Urski, je razklan med dvomom in vero, skozi roman išče svojo identiteto. Njegova občutja do skrajnosti pripelje nemoralno družbeno okolje in turobna pokrajina, ki le stopnjuje njegovo izgubljenost. Zgodbena kompozicija romana spominja na kriminalko; zgodba o zločinu – nedovoljeni ljubezni župnika Talaberja in Magde – se odkriva postopoma; njuna zgodba je odločilno zaznamovala usode prebivalcev Mokuša, saj sta se njun greh in kazen prenesla ravno nanje. Roman lahko tako beremo kot novodobno parabolo o zločinu, ki mora biti kaznovan, in kazni, ki mora biti izrečena.
Naslov romana nakazuje posebno jezikovno podobo, saj gre za oziralni zaimek, ki na jezikovni ravni prikazuje junakovo negotovost. Na vprašanje, ki se poraja ob naslovu, koga ali kaj je megla prinesla, ni moč odgovoriti z enoznačnim odgovorom. Naslov ni enkratna ponovitev povedi z le odvisnim stavkom. Takšne povedi so v romanu pogoste in kažejo na eno izmed slogovnih posebnosti Lainščka, s katero v besedilo vnaša nejasnost. Ta je še dodatno okrepljena z izbiro tretjeosebnega nezanesljivega pripovedovalca, ki upoveduje svet, ki se prekriva z izkustveno-zaznavnim svetom glavne osebe. Nezanesljivost pripovedovalca se kaže preko njegovih jezikovnih izbir (raba členkov in prislovov, vprašanj ter modalnih glagolov), ki kažejo na nedoločenost, negotovost. V romanu so zelo izraziti simboli, nekaj izmed njih je za razvoj romana pomembnejših. Ključen simbol, ki deluje fantastično, je ptica, ki predstavlja zapeljivi videz zla, in je povezana z morebitno naslovno junakinjo.


Plamenice in solze

Plamenice in solze so roman Andreja Blatnika, ki je pri založbi DZS izšel leta 1987, Prenovljena in popravljena izdaja pa leta 2005.
1 Zgodba
V romanu spoznamo Konstantina Woynovskega, ki po diplomi preprosto izgine in zato postane sumljiv za organizacijo Nova inkvizicija. Po letih nezanesljivih podatkov in poizvedovanja ter dveh neuspelih aretacijah se Woynovski sam preda. Organizaciji ponudi kupčijo: pokazal jim bo pot do mitske Zlate krogle, ki vsakemu uresniči najglobljo željo, v zameno za to pa bo svoboden, natisnili pa mu bodo tudi njegovo knjigo, ki bo postala knjiga vseh knjig. Woynovski ter trije odposlanci organizacije s pomočjo znanstvenika Perskega vstopijo v svet fikcije, kjer Zlato kroglo uničijo, hkrati z njo pa tudi Woynovskega. Ta je bil edini, ki je poznal pot nazaj, zato bodo preostali trije za vedno obtičali v knjigi.
2 Značilnosti romana
Plamenice in solze veljajo za najreprezentativnejši slovenski postmodernistični roman. Ima vse najvidnejše postopke tega literarnega toka. Za ta roman je značilen žanrski sinkretizem, v njem se prepleta pustolovski roman, vohunski roman, kriminalka, antiutopija, ljubezenski roman, hkrati pa lahko delo beremo kot enciklopedijo ter parodijo na učbenik. Metafikcija se kaže v obliki citatov, pripovedovalca, ki se pretvarja, da je vsevedni, hkrati pa nenehno nagovarja bralca, ga usmerja, komentira napisano. Gre za nezanesljivega pripovedovalca, vzpostavljena je tudi distanca, predvsem z ironijo in parodijo. Medbesedilnost lahko razberemo iz široke mreže najrazličnejših del visoke in nizke literature kot tudi neumetnostnih besedil. Andrej Blatnik tako na primer citira Borgesa, Kafko, v delu je moč prepoznati tudi reference Hamleta, Dostojevskega, Cankarja, Biblije, v romanu nastopajo literarne osebe drugih del (sfinga, O'Brien) ter osebe iz resničnega življenja (Max Brod, Alice B. Toklas, Svetlana Alilujeva).


Balerina, Balerina

''Balerina, Balerina'' je kratki roman pisatelja Marka Sosiča. Izšel je leta 1997 pri Mladiki.
1 Nezanesljivi pripovedovalec
V romanu ''Balerina, Balerina'' je pripovedovalka prvoosebna in pripoveduje v sedanjiku. Balerina je oseba s psihičnimi in umskimi motnjami. Na začetku romana je Balerina otrok, ki skozi roman odrašča, a ostaja na razvojni stopnji majhnega otroka. Tako se tudi izraža in obnaša. Bralec že na začetku romana ugotovi, da se pripovedovalka ne izraža verodostojno. »Njen zožani intelektualno-psihološki horizont uvršča tip pripovedovalke v t. i. nezanesljivo pripovedovalko.« (Zupan Sosič 2003: 172) »Balerina je zaradi svoje omejenosti pasivna opazovalka, takšno distanciranje do pripovedi uvaja značilnosti neosebnega pripovedovalca oziroma gluhe filmske kamere.« (Zupan Sosič 2003: 172)
2 Vsebina
Balerina je nema deklica, pripoveduje pa skozi notranji monolog. Živi osamljeno življenje, ki ji ga mati želi popestriti z vsakoletnim praznovanjem rojstnega dneva, koncertom v sosednjem vaškem domu in obiskom pri fotografu. Balerina nima občutka za čas, ve le, da ko se polula je nov dan in če ima obute nogavice, ve da je zima. Mama je oseba, ki je z Balerino najbolj povezana in ki je njeno bolezen sprejela z brezpogojno ljubeznijo. Skrbi za njo, jo pomiri s skupnim petjem ter pobira razbite krožnike. Za Balerino ljudje in 'stvari', ki niso bili v njihovi kuhinji ne obstajajo, jih ne pozna in o njih ne govori. Svoj vzdevek, Balerina, je dobila zaradi svoje glavne značilnosti, namreč ko se počuti jezno in vznemirjeno se postavi na prste, razbija krožnike in ponavadi začne peti znano italijansko popevko. Zaradi svoje zaostalosti sveta in dogajanja okoli sebe ne razume tako kot ostali; vidi pa tudi tisto, česar mi 'normalni' ne vidimo. Balerinina zgodba traja približno od njenega 15. pa do okoli 30. leta, vendar pa ves čas enako govori in dela, njeno duševno stanje se ne spreminja. Zato ji tudi ni jasna človeška minljivost. Najbolj jo prizadene smrt matere, katere ne dojame tragično, ve pa, da je vsakdanje rutine konec. Po materini smrti tudi sama kmalu umre, saj dobesedno 'shira' v kletni sobi bolnišnice.


Človek na obeh straneh stene

''Človek na obeh straneh stene'' je modernistočni družbeni roman slovenskega pisatelja Zorka Simčiča, ki velja za najpomembnejše pripovedno delo slovenske izseljenske književnosti. Gre za pripoved o razdvojenem slovenskem političnem izseljencu, ki se ne v rodni Sloveniji ne v Argentini, kamor se zateče po koncu druge svetovne vojne, ne počuti doma.
Roman je Simčič napisal leta 1955 za leposlovni natečaj Slovenske kulturne akcije (SKA) in zanj prejel drugo nagrado. Izšel je leta 1957 v Buenos Airesu, v Sloveniji pa prvič leta 1991 pri založbi Mihelač. Zanj je avtor leta 1993 prejel nagrado Prešernovega sklada.
1 Zgodba
Glavna oseba, »človek na obeh straneh stene«, je slovenski izobraženec, ki po drugi svetovni vojni zaradi nove oblasti zbeži v Argentino. V spominih se stalno vrača v preteklost in si želi odkriti zapletene resnice o samem sebi oziroma odkriti, kaj je na drugi strani stene.
Zgodba romana se dogaja po petih letih njegovega življenja v Argentini, ko po letu in pol zapušča Buenos Aires in se vrača na sever, v San Antonio, kjer je prej pol leta sredi gozdov nakladal les, spoznal modrega starca Grandono, pri katerem je živel in o sebi odkril, da je večni begunec, ki se svojega občutka tujosti nikakor ne more znebiti.
Dogajalni čas zgodbe je skrčen na sobotno popoldne, noč in nedeljsko jutro, ko se pripravlja na to pot proti severu, kjer ga čaka žena, katere ni videl od odhoda iz domovine, da bi si ustvarila novo življenje. Dogajanje postane zanimivo z vstopom Katje, skrivnostne ženske, za katero skozi junakove spomine izvemo, da je nekdanja zaročenka pokojnega brata. Katja ga prek svojega brata Berganta vabi na srečanje, na katerem bo, kot je upal, mogel razčistiti svojo begajočo preteklost. Čakanje na Katjo zapolni s premlevanjem spominskih fragmentov, povezanih predvsem z medvojnim bratovim pogrebom in ljubeznijo do te skrivnostne ženske. Skrivnostnost in nevarnost Katje pa se skozi spominske dogodke odkrivata počasi, popolnoma razvidni postaneta šele v zaključku romana, ko je protagonistu (in s tem tudi bralcu) jasno, da Katja pripada nasprotni politični strani. Glavna oseba z mesta srečanja zbeži, ker se boji resnice o njej in njuni ljubezni, gre na železniški nadvoz, kjer razmišlja o ženi in njunem ponovnem združenju. V temni limuzini pa ga ves čas spremlja mlada ženska, vanj nameri revolver, a ne ustreli, pač pa le krikne in odpelje.
2 Antijunak
Protagonistovi bivanjski položaji prežemajo celotno dogajanje v zgodbi. V ospredju je njegova izguba identitete zaradi brezdomovinskosti ter posledično njegov občutek tujosti, ki ga venomer spremlja. Poleg tega je junak osamljen, izrazito zaprt vase in nezgovoren. Veliko bolj je naklonjen pogovorom s samim sabo kot pa z drugimi ljudmi. Čustvo, ki ga spremlja že celo življenje, je strah. Ta je tudi poglavitni usmerjevalec njegovih dejanj. Skozi analizo njegove osebnosti in dejanj se izkaže, da gre pravzaprav za antijunaka, saj je pasiven in nezmožen dejanj. Njegov odnos z ljubico je popolno nasprotje odnosu z ženo. Ob ženi je sproščen, umirjen in počuti se varnega. Njun odnos temelji na spoštovanju. Katja pa v njegovo življenje vnese vznemirjenost, nevarnost in skrivnostnost.


Boštjanov let

''Boštjanov let'' je roman pisatelja Florjana Lipuša. Izšel je leta 2003 pri založbi Litera (zbirka Nova znamenja).
1 Vsebina
Boštjan je šestletni otrok, ki je ob izgubi svoje matere in babice primoran zapustiti svoj dom, in se z očetom, ki se vrne iz fronte, preseliti v dolino. Njegov oče mu ne daje ljubezni in hoče, da bi čim hitreje odrasel. Boštjan bi ostal sam s svojimi strahovi in žalostjo, če v njegovem svetu ne bi obstajala Lina. Ona je njegova edina rešitev, je razlog, da se upre očetu, tradicionalni vaški skupnosti in škopniku, fantastičnemu, halicunatornemu bitju.
2 O romanu
V romanu se prepletata tradicija in sodobnost. Ko je Boštjan v obdobju otroka, je tradicija zanj še pomembna in ji po vzoru staršev sledi, saj verjame cerkvenemu obredju in še ne pozna slabosti vaške skupnosti. Kot mladostnik pa se tradicionalnosti upre. Pisatelj to nakaže tako, da tradicijo ironizira. To je najbolje opisano skozi značilnosti vaške skupnosti. Vendar pri Boštjanu ostane glavna vrednota družina, ohraniti pa želi tudi vaško skupnost.
Zaradi rabe večine jezikovnih stilnih sredstev, ki spadajo že v ožje pojmovanje poezije, in poetičnega stila, je roman liriziran. Jezikovna sredstva so tako polna retoričnih figur, med njimi komparacij, od katerih je najobsežneje opisana sreča. Glede na dve pripovedni perspektivi, otroka in mladostnika, se jezikovna sredstva ne spreminjajo, kar se lahko razume kot primer jezikovne groteske. V perspektivi mladostnika, torej takrat ko se Boštjan zaljubi, se zato opazi le še več pomanjševalnic, npr. antenčice, stičiščece, …
Boštjanov let je roman, kateremu lahko določimo več žanrskih oznak. Je družbeni roman, saj predstavlja značilnosti družbe določene regije, ki jih lahko razumemo tudi širše. Je tudi ljubezenski roman, ker je ljubezen ena izmed glavnih določnic romana in junaka popelje do srečnega konca.


Ime mi je Damjan

Ime mi je Damjan je roman pisateljice Suzane Tratnik. Izšel je leta 2001 pri založbi ŠKUC (zbirka Lambda).
1 Vsebina
Devetnajstletni Damjan je transspolnik. Včasih mu je bilo ime Vesna, a se je preimenoval. V skupini za samopomoč govori svojo zgodbo in pripoveduje o tem, kako si je spremenil ime, o napetih odnosih doma, predvsem o nerazumevanju z očetom, o spolnih zlorabah v otroštvu, o prijateljih, popivanju in preživljanju časa pri Mravlji. Najbolj uživa v družbi prijateljev in ko se okrog njega ves čas nekaj dogaja. Njegov najboljši prijatelj je Roki, ki je tudi ženska in s katerim skupaj počneta neumnosti. Damjan je zaradi popivanja velikokrat izostal z dela in nazadnje izgubil službo. Ni maral govoriti o sebi, ker je imel ves čas občutek, da ga nihče ne posluša. Svojo preteklost je zaupal le Neli, v katero se je zaljubil. Le njej je priznal, da ga je oče v otroštvu spolno zlorabljal. Damjan se ne ozira na to, kaj si o njem mislijo drugi. Zase pravi, da je takšen že od rojstva in da se nič ne dela ali preoblači. Na koncu se odloči, da bo šel naprej po svoji, Damjanovi poti.
2 Spolna identiteta v romanu
Najbolj zanimiva je identitetna uganka, saj v romanu ni natančno opredeljen Damjanov spol. Glede na delitev spolov na biološki, družbeni in psihološki spol je Damjanov biološki spol ženski, a to ni nikjer izraženo. Družbeni in psihološki spol pri Damjanu pa sta moška, sam se namreč najbolje počuti v vlogi moškega.
Če bi v romanu upoštevali pet spolov na osnovi bioloških znakov (»nesporni« moški, »nesporna« ženska, hermafrodit, transseksualna ženska, in transseksualni moški), bi lahko Damjana označili za transseksualnega moškega. Še bolj sodobna razlaga Damjanove spolne identitete pa se lahko navezuje na kategorijo 10 spolov (»prava« ženska, »pravi« moški, lezbična ženska, gejevski moški, biseksualna ženska, biseksualni moški, transvestitska ženska, transvestitski moški, transseksualna ženska in transseksualni moški), po kateri bi Damjana določili kot transseksualnega moškega.
Pri različnem preštevanju spolov postane bolj očitno, da so razprave o spolu kazalci politične moči posameznih skupin. Bolj ko se veča moč marginalnih skupin (žensk, homoseksualcev, transvestitov, transseksualcev …), bolj postaja vprašljiva klasična heteroseksualna shema, ki je zanje preozka. V njej je družbeni spol razumljen napačno, kot nekaj trdnega (namesto spremenljivega) in s prisilno heteroseksualnostjo določen kot opozicionalni in hierarhičen. Družba zato na marginalne skupine gleda kot na odpadnike. To je vidno tudi v romanu Ime mi je Damjan, kjer celo starši zavračajo Damjana in njegovo spolno identiteto, ker ta ni nekaj običajnega.


Dokončnost in pravnomočnost v upravnih zadevah

1 Opredelitev pojma
Upravni akt (odločba ali sklep), ki se ne more več izpodbijati s pritožbo, je dokončen. S tem je postopek končan in stranka lahko prične črpati pravico oziroma je dolžna izvesti dejanje, ki ji je bilo z odločbo naloženo.
Upravni akt, kjer je stranka uporabila že vsa pravna sredstva in jih izčrpala, tako da se odločba ne more več izpodbijati v sporu pred sodiščem, pa je pravnomočen.
2 Namen institutov dokončnosti in pravnomočnosti
Upravni postopek se konča z izdajo odločbe. To pomeni, da je o pravici, obveznosti ali koristi stranke v konkretni zadevi bilo odločeno in ni več razlogov za nadaljevanje postopka. Stranki, ki je z odločbo pridobila določene pravice, je z institutoma dokončnosti in pravnomočnosti zagotovljena pravna varnost. Ta zahteva nespremenljivost pravnega razmerja, ki izhaja iz odločbe in izključuje možnost za odpravo, razveljavitev ali spremembo odločbe.
Pravnomočnost v interesu pravnega reda ter ekonomske in socialne varnosti posameznika izključi negotovost glede pravno urejenih razmerij, prepreči ponavljanje postopka ter ponovno odločanje v isti zadevi, v kateri gre za isto stvar in za isto osebo, ne glede na to, ali je bila z odločbo zadeva pravilno rešena. Pravni učinek pravnomočnosti je v tem, da izdane odločbe ni mogoče odpraviti, razveljaviti ali spremeniti z novo odločbo, s katero bi se nadomestila prejšnja odločba. Dokončnost odločbe ima enak učinek kot pravnomočnost, a s to razliko, da dokončnost ni ovira za izpodbijanje odločbe v upravnem sporu. Institut pravnomočnosti je zaradi svoje pomembnosti, v slovenski pravni ureditvi opredeljen tudi v , 158 člen (poleg ).
3 Nastop dokončnosti in pravomočnosti
Dokončnost nastopi z dnevom vročitve odločbe, če pritožba na odločbo ni bila dovoljena. Če je pritožba bila dovoljena, nastopi dokončnost s potekom pritožbenega roka. Dokončnost izključuje možnost, da bi lahko stranka spet postavila isti zahtevek in bi upravni organ o isti zadevi moral ponovno odločati.
Odločba je pravnomočna, ko poteče rok za pritožbo in pritožba ni bila vložena (bodisi da gre za pritožbo zoper prvostopenjsko odločbo, drugostopenjsko odločbo ali tožbo na sodišče) ali ko sodišče na drugi stopnji pritožbo zavrže ali zavrne ali meritorno odloči.
Odločba je lahko formalno pravnomočna (izčrpana so vsa pravno formalna sredstva) ali materialno pravnomočna (gre za vsebinsko nespremenljivost odločbe).
Formalna pravnomočnost upravnega akta je lastnost, zaradi katere stranka akta ne more izpodbijati po sodni poti, niti ne s pritožbo ali drugim rednim pravnim sredstvom. Formalna pravnomočnost tako nastopi ob dveh hkratnih pogojih, da zoper akt ni dovoljena pritožba, niti ni možen upravni spor.
Materialna pravnomočnost nastopi prav tako ob dveh pogojih; akt mora biti formalno pravnomočen in z njim mora stranka pridobiti določeno pravico oziroma pravno korist ali je na podlagi tega bila stranki naložena kakšna obveznost (pozitivna odločba).
4 Izvršljivost odločbe
Izvršljivost je lastnost odločbe, ki zavezuje tistega, na katerega se nanaša, k izpolnitvi naložene obveznosti in ki hkrati dovoljuje, da se uporabi prisilno sredstvo zaradi izsiljenja izpolnitve, če zavezanec prostovoljno ne bi izpolnil naložene obveznosti. Izvšljive postanejo tiste odločbe, ki vsebujejo obveznost, ki jo je treba izpolniti. Z vidika pravne varnosti je najbolje, da se z izvršitvijo odločbe počaka do njene pravnomočnosti. Tako se izogne možnosti, da se izvede nepopravljivo dejanje nezakonite odločbe. V praksi se največkrat izvršljivost povezuje z nastopom dokončnosti, čeprav bi izvršljivost lahko nastopila tudi pred dokončnostjo ali pred pravnomočnostjo.

Upravni postopki


Oštrigeca

Óštrigéca je roman pisatelja Marjana Tomšiča, ki je izšel leta 1991 pri založbi Mladika.
1 Vsebina
Potepuh Boškin se opoteka ob poti in se jezi na baburo Štafuro, ker naj bi mu ukradla rep, za katerega sploh ni prepričan, ali ga je imel ali ne. Potuje po Istrskih poteh in vaseh ter dobrosrčno pomaga prebivalcem. Ima čarobne sposobnosti, s katerimi zdravi ali kako drugače pomaga ljudem in jih varuje pred Štafuro. Na svoji poti sreča mnogo čudežnih bitij, doživi marsikaj magičnega. Čarovnica Štafura je njegova nasprotnica in predstavnica črne magije. Nanj pošlje točo, svoji dve prijateljici carovnici, spremeni se tudi v lepo žensko in ga tako zapelje. Boškinu s svojimi zeliščnimi čaji pomaga Vitica, s katero gojita duhovno ljubezen. Štafura je jezna, ker mu Vitica pomaga, zato jo napade in ubije, medtem ko Boškin potuje. Ko Boškin začuti, da ga Vitica potrebuje, se hitro odpravi k njej. Njenega telesa ni moč rešiti, a njena duša preživi tako, da se naseli v Boškina.
Čez čas zaideta v prazno cerkev, kjer se začnejo dogajati same čudne stvari. Prikaže se tudi Štafura, ki mu je ukradla srce in s tem pretrgala vez z Vitico. Vitica ga zato ni mogla posvariti, on pa je zašel v past. Pojavi se močna bela svetloba, ki upepeli vse razen Boškina in Štafure, s svetlobo pa pride tudi Vitica, ki se vrne v svojega ljubljenega in skupaj odrežeta baburi rep. Štafura izgine, narava pa vrne Boškinu srce. Zgodba se konča s tem, da se popotnik ne vrne nazaj na začetek, v identično situacijo, na razpotje, kjer se je vse začelo.
2 Umestitev romana
Roman je bil opredeljen z mnogimi oznakami, najpogosteje se pojavljata oznaki magični realizem in pravljični roman. Pod magični realizem so ga uvrščali zaradi prisotnosti magičnega in realnosti, vendar ti ravnini nista prisotni tako, kot je to značilno za ta žanr. Ravnini naj bi se prekrivali, bili neločljivi, a v Tomšičevem romanu temu ni tako. Ravnini sta strogo ločeni, ljudje se čudežnosti, magičnosti čudijo. Zato in zaradi mnogih lastnosti bodisi tradicionalne bodisi sodobne pravljice je bolj ustrezna oznaka pravljični roman.
Značilnost pravljic je motiv selstva, ki je prisoten tudi tukaj, ko junak potuje po arhaični Istri. Boškin je bil s strani narave izbran za posebno nalogo, da porazi zlobno čarovnico baburo Štafuro. Zakaj je bil izbran prav on, v romanu ne izvemo. Prostor je točno določen, vasi v romanu se pojavljajo s svojimi pravimi imeni, dogajalni čas pa ostaja nedoločen, a zelo dolg, na koncu se zgodba ciklično vrne na svoj začetek.
Pojavljajo se magična bitja, dogodki, predmeti, glavni junak Boškin je posebnež, čarovnik, ki lahko s pomočjo narave dela čudeže. Največkrat s svojimi sposobnostmi zdravi ljudi ali jim kako drugače pomaga. Določa ga bela barva, barva dobrega, pri boju proti Štafuri mu pomaga njegova prijateljica Vitica, vilinsko bitje.
V romanu je pomembna narava, ki je personificirana. Mrtva in neživa narava se pogovarjata med seboj in z Boškinom. Reka, veter in luna imajo večinoma ljubeč odnos do njega, mnogokrat mu pomagajo, listje, bekači in trava pa se mu pogosto posmehujejo, do njega nimajo pozitivnega odnosa. Poleg tega je narava tudi močno estetizirana in predstavljena sinestetično.
Tomšičev jezik je izrazito narečno obarvan, pojavljajo se tipične besede in besedne zveze s področja Istre. V pripovedi srečujemo preproste, pogosto humorne, pesmice, ki imajo vlogo urokov ali molitev. Skrajno estetiziran jezik s skrbno izbranimi stilnimi sredstvi deluje čarobno in še ojača magično lepoto Istre.


Temeljna načela v upravnem postopku

1 Opredelitev pojma
Temeljna načela v upravnem postopku so obvezna splošna pravila upravnega postopka, ki nakazujejo pot za pravilno uporabo materialnega prava in usmerjajo delo organa. Temeljna načela so zakonsko opredeljena, kršitev nekaterih načel pomeni grobo kršitev upravnega postopka, kar lahko vodi tudi k izpodbojnosti oziroma razveljavitvi odločitve.
Organ mora pri svojem delovanju upoštevati vsa ustavna in zakonska določila oziroma načela. Pravila upravnega postopka ne morejo in ne smejo biti v nasprotju z ustavnimi načeli (načelo enakosti, načelo spoštovanja človekove osebnosti in dostojanstva, načelo enakega varstva pravic, načelo domnevne nedolžnosti), nekatera temeljna načela izhajajo tudi iz dokumentov Sveta Evrope (pravica zaslišanja stranke, dostop do podatkov, pomoč in zastopanje, obrazložitev odločitve, pravni pouk).
Skupek temeljnih načel velja kot celota, saj se načela med seboj povezujejo in dopolnjujejo. Temeljna načela so določena z zakonom (praviloma ), različno od države do države (npr. na Hrvaškem (od 5. do 11.člena), v Italiji (1. poglavje).
2 Najpomembnejša temeljna načela
Med najbolj pomembnimi načeli, ki se pojavljajo v skoraj vseh pravnih redih, je potrebno izpostaviti:
- Načelo zakonitosti opredeljuje, da morajo organi, ki v okviru svojih pooblastil odločajo v upravnem postopku, odločati po zakonu oziroma na zakoniti način. To načelo preprečuje pristransko odločanje ali samovoljo organov in uradnih oseb, ki vodijo postopek, saj mora vsaka odločitev vsebinsko temeljiti na zakonu ali podzakonskem predpisu (materialna zakonitost), upravni postopke pa mora potekati v skladu s predpisi, ki določajo potek postopka (formalna zakonitost). To načelo je razglašeno tudi s (7. in deloma 8.člen).
- Načelo materialne resnice pomeni, da morajo organi v upravnem postopku ugotoviti resnično dejansko stanje in v skladu s tem načelom ugotoviti vsa dejstva, ki so pomembna, da lahko zakonito in pravilno odloči o zadevi. Materialna pravica pomeni skladnost med ugotovljenimi in dejanskimi dejstvi oziroma pomeni, da dejstva ustrezajo resničnemu stanju. Zato mora uradna oseba v postopku zbrati dokazila (listine, izjave strank, prič, izvedenska mnenja, druga dokazna sredstva) in na podlagi teh dokazil ugotoviti materialno resnico. Na stopnji verjetnosti lahko organ odloči le, če zakon tako določa (zadeve manjšega pomena ali nujni ukrepi v javnem interesu).
- Načelo zaslišanja stranke daje stranki tri temeljne pravice, in sicer: - pravico udeleževati se ugotovitvenega postopka; - pravico izjaviti se o vseh dejstvih in okoliščinah;- pravico izpodbijati ugotovitve in navedbe organa in nasprotnih strank ter drugih udeležencev postopka. Te možnosti morajo biti stranki dane še preden se izda odločba. Načelo zaslišanja stranke predstavlja eno najpomembnejših procesnih pravic.
- Načelo proste presoje dokazov zajema proces zbiranja dokazov in vrednotenja teh dokazov glede na njihovo dokazno moč. O tem, katere dokaze bo organ štel kot dokazana dejstva, presodi uradna oseba, ki vodi upravni postopek, sama in po svojem lastnem prepričanju, na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi uspeha celotnega postopka. Razlogi za izbor določenih dokaznih sredstev morajo biti navedeni v obrazložitvi odločbe.
- Načelo samostojnosti pri odločanju se nanaša na organ in na uradno osebo, ki vodi upravni postopek. Načelo samostojnosti pri odločanju pomeni, da je pri odločanju organ samostojen oziroma neodvisen (npr. od določene veje oblasti). Noben organ mu ne more dajati navodil in usmeritev, kako naj odloči.
- Načelo pravice do pritožbe opredeljuje, da mora imeti stranka pravico pritožiti se na odločitev organa oziroma stranki mora biti dana pravica do pritožbe, ki se zapiše v pouku o pravnem sredstvu na odločbi ali sklepu. V nekaterih redkih primerih, ko tako določa zakon, je lahko pravica do pritožbe izključena. Iz tega načela izhaja tudi načelo dvostopenjskosti upravnega postopka kar pomeni, da v določeni upravni zadevi odloča najprej organ prve stopnje, na po pritožbi stranke pa prevzame zadevo v preizkus organ druge stopnje.

Upravni postopki


Razmnoževanje/Celični cikel

(N, K) označuje celico z določenim številom kopij vsakega kromosoma (ploidnostjo), kar označuje N. Pri človeku in večini živali je N ali 1 (haploidnost) ali 2 (diploidnost). K označuje število kromatid na vsakem kromosomu in je 1 (enokromatidni kromosom) ali 2 (dvokromatidni kromosom). (2, 1) celice srečamo v interfazi. Celični cikel običajne človeške celice, ki se deli, je dolg 24 ur. Interfaza traja okoli 20 ur, mitotska faza le okoli 4 ure, kar je smiselno, saj je interfaza dejansko "življenje" celice, med katerim celica sprejema hranilne snovi, izraža svojo DNA in raste. Tej fazi ne smemo reči "faza počitka" v smislu odsotnosti deljenja celice ali odsotnosti pripravljanja na deljenje celice, saj se celica že ob začetku druge polovice interfaze začne pripravljati na delitev, vendar to še ni del mitotske faze! Interfazo delimo na tri podfaze: G1 (''gap one''), S (''synthesis'') in G2 (''gap two'').
1 G1
G1 je prva podfaza interfaze in nasploh prva faza celičnega cikla. Pri ljudeh traja približno ⅓ celičnega cikla. V tej fazi celica prepiše gene, katerih prevedene beljakovine sodelujejo pri sintezi DNA, na mRNA, če je na razpolago dovolj nukleotidov, in jo prevede v beljakovine, če je na razpolago dovolj aminokislin. Za prestop v S fazo mora biti tudi temperatura ustrezna ter biti dovolj prostora za rast. Če pogojev ni, gre celica v G0 fazo, ki ji rečemo tudi faza počitka. Nekatere celice lahko iz G0 faze ponovno vstopijo v G1 fazo. Včasih razlikujemo celice v G0 fazi, ki lahko gredo ven iz G0 faze, ter tiste, ki ne morejo, na primer nevrone in celice srčne mišice, ki vstopijo v G0 fazo, ko se do konca diferencirajo; takrat uporabljamo za prejšnje izraz "celice v G0 fazi", takšne so pri človeku na primer parenheimske celice v jetrih in ledvicah, ter za slednje izraz "mirujoče celice", angleško "quiescent cells". Naslednja trditev je napačna: "Če se celice ne premakne iz G1 v S fazo, se premakne iz G1 v G0 fazo." Pravzaprav se po treh urah celica odloči, ali bo nadaljevala z G1 fazo ali pa bo prešla v G0 fazo. Tej točki rečemo R, kar pomeni ''restriction point''. Fazo v G1 pred R točko imenujemo G1-pm, kar pomeni G1 post-mitotska faza, saj ta faza nastopi takoj po mitozi. Interval med R točko in S fazo imenujemo G1-ps, kar pomeni del G1 faze pred S fazo. Večina vretenčarskih celic je v G0 fazi. Izraz G0 faza uporabljamo tudi pri celicah, ki enkrat ali večkrat šle skozi mitozo (mitoza je po definiciji podvajanje jedra), torej imajo dva ali več jeder (multinuklearne celice), pa se niso razdelile, kar pomeni, da niso šle skozi citokinezo, pri kateri se deli citoplazma; takšne celice so na primer v mišicah.

Medicina Knjige


Upravni postopki na CSD

1 Opredelitev pojma
V Sloveniji izvajajo Centri za socialno delo (v nadaljevanju CSD), na podlagi javnega pooblastila Skupnosti centrov za socialno delo Slovenije, številne predpisane naloge, pri izvajanju katerih morajo paziti na določene standarde in normative. Začetek upravnega postopka na Centru za socialno delo je mogoč na zahtevo stranke, največkrat za odločanje o pravici in pravnih koristi. Začne se lahko tudi po uradni dolžnosti, predvsem za določitev obveznosti v postopku.
Pri vodenju postopka uradna oseba opravlja vsa dejanja v postopku, končna odločitev pa je prepuščena osebi, ki ima pooblastilo za odločanje (npr. direktor zavoda).
2 Področje dela
Temeljni zakon, ki ureja pravice s področja socialnega varstva je , posamezni postopki pa se vodijo po področni zakonodaji. Dejavnosti CSD kažejo na izjemen preplet socialno varstvenih storitev in javnih pooblastil.
Področje dela CSD je tako mogoče razdeliti na:
- socialno varstvene storitve (prva socialna pomoč, socialna preventiva, osebna pomoč, pomoč družini za dom);
- javna pooblastila (obravnave ogroženih otrok in mladostnikov, obravnava storilcev kaznivih dejanj, pravica gluhe osebe do tolmača, preprečevanje nasilja v družini, rejništvo, skrbništvo, razmerja med starši in otroki);
- pravice iz javnih sredstev (oprostitev plačil socialno varstvenih storitev, denarna socialna pomoč, državna štipendija, otroški dodatek, varstveni dodatek, subvencije in znižana plačila);
- starševsko varstvo in družinski prejemki.
3 Ugotovitveni in dokazni postopek
CSD se pri odločanju o pravicah, družinskih prejemkih in oprostitev plačil socialnovarstvenih storitev, odloča na podlagi podatkov pridobljenih iz Informacijskega sistema centrov za socialno delo (v nadaljevanju ISCSD2), ki združuje 22 institucij in 37 podatkovnih virov. Ta uradnim osebam omogoča izdajo že oblikovanih aktov, vendar brez večjih možnosti vsebinskih popravkov pri prvem odločanju o zahtevku stranke. Uradna oseba je izključno vezana na podatke iz ISCSD2 in je tako narejen poseg v načelo samostojnosti, kar nemalokrat privede do nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja.
Organ navadno izda upravni akt v skrajšanem ugotovitvenem postopku, v kolikor je stranka v svoji zahtevi predložila vsa dokazila in dejstva oziroma v kolikor so dejstva razvidna iz uradnih evidenc. CSD pri ugotavljanju materialnega položaja vlagatelja upošteva vse povezane osebe in lahko izvede poseben ugotovitveni postopek za zagotavljanje načela materialne resnice. Če prikažemo še skozi primer. 10. člen določa, da mora CSD po uradni dolžnosti ugotavljati obstoj zunajzakonske skupnosti in sam rešiti predhodno vprašanje. Neobstoj zunajzakonske skupnosti je potrebno dokazovati, kljub sklepu sodišča o določitvi višine preživnine in dodelitvi mladoletnih otrok, ter različnemu stalnem prebivališču staršev otroka.
Stranko je potrebno pisno pozvati k dopolnitvi vloge ali vabiti na ustno obravnavo. Pisno občevanje tekom upravnega postopka je potrebno zaradi seznanitve stranke s sankcijami in varstva pravic strank. Tako se v posebnem ugotovitvenem postopku izvede zaslišanje vlagatelja in prič, se opravi ogled ali se zaprosi za pravno pomoč drug organ v skladu z načelom ekonomičnosti. Ogled je lahko opravljen tudi nenapovedano z namenom ugotavljanja gotovih dejstev pomembnih za izdajo odločbe.
Upravni postopki, ki urejajo varstvo otrok in družine, ter varstvo odraslih pa zaradi zahtevnosti in individualne specifičnosti ni mogoče voditi zgolj na podlagi podatkov iz uradnih evidenc. Potrebni so ogledi in ustne obravnave z zaslišanjem strank, prič, stranskih udeležencev in izvedencev. Posamezne problemske položaje na CSD obravnavajo strokovni multidisciplionarni (krizni) timi, v katerih sodelujejo strokovnjaki različnih profilov in izkušenj, lahko v navzočnosti stranke in drugih povezanih oseb ali brez vednosti stranke. Na sami odločbi obravnava znotraj strokovnih timov ni razvidna, saj je potreben le podpis osebe, ki je postopek vodila, in osebe s pooblastilom za odločanje. Takšno odločanje znotraj strokovnih timov in izdaja odločbe, brez možnosti stranke da se izjavi, pomeni kršitev načela zaslišanja stranke in ustavnih pravic.
4 Odločanje v postopku
Po končanem dokaznem postopku uradna oseba ki vodi postopek, izda upravni akt, torej odločbo ali sklep. Odločbe so lahko pozitivne, negativne, ukinitvene, delne, začasne, nadomestne in navadno pritožba ne zadrži izvršitve odločbe. V kolikor pa zahtevka stranke ni mogoče obravnavati, zaradi nepopolne vloge v danem roku ali ker je bilo o zadevi že pravnomočno odločeno ali zaradi neizpolnjevanja pogojev stranke v postopku, se izda sklep o zavrženju.
5 Pravna sredstva
Zoper upravne akte 1. stopenjskega organa (CSD), je vedno dopustna pritožba, kot redno pravno sredstvo. Pritožba se vloži pri organu, ki je odločbo izdal, rok za pritožbo je opredeljen v , v kolikor področni zakon ne določa drugače. Organ 1. stopnje pritožbo preizkusi če je dovoljena, pravočasna in vložena po upravičeni osebi, ter jo skupaj s spisovno dokumentacijo odstopi v nadaljnje reševanje 2. stopenjskemu organu. Odločba 2. stopenjskega organa je dokončna in zoper nje ni dopustna pritožba, možen pa je upravni spor, ki se lahko vloži v 30. dneh po vročitvi odločbe pri pristojnem sodišču.
Poleg rednih pravnih sredstev pa so na voljo tudi 5 izrednih pravnih sredstev, katera se lahko uporabi po uradni dolžnosti ali na zahtevo stranke in so namenjena hujšim kršitvam. Primer izrednega pravnega sredstva je obnova postopka, ko lahko CSD po uradni dolžnosti v 3 letih po dokončnosti odločbe začne postopek ugotavljanja upravičenosti, če ugotovi, da so nastopile okoliščine zaradi katerih bi bilo treba izdati drugačno odločbo.
6 Vir
-
-
-
-
-

Upravni postopki


Ugotovitveni postopek

1 Opredelitev pojma
V ugotovitvenem postopku , ki ga na zahtevo stranke ali po uradni dolžnosti začne upravni organ, se ugotavljajo dejstva in okoliščine, ki so pomembne za odločitev v upravni zadevi. Dejstva se ugotavljajo z razmišljanjem, povezovanjem, raziskovanjem, primerjanjem, preverjanjem, ogledovanjem, zasliševanjem in podobno.
Ugotovitveni postopek je zakonsko urejen (praviloma ), v posameznih državah različno (npr. v Italiji, (17. člen), v Veliki Britaniji ,(22.člen)).
V slovenski pravni ureditvi (po Zakonu o splošnem upravnem postopku) poznamo dva tipa ugotovitvenega postopka; poseben ugotovitveni postopek in skrajšan ugotovitveni postopek.
2 Začetek ugotovitvenega postopka
Ugotovitveni postopek se začne potem, ko je postopek uveden oziroma po začetku upravnega postopka in je namenjen temu, da se sledi dvema temeljnima načeloma upravnega postopka, in sicer načelu materialne resnice (pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje) in načelu zaslišanja stranke (dati stranki možnost braniti svoje pravice in koristi). Hkrati z ugotovitvenim postopkom poteka tudi dokazni postopek.
3 Splošna načela ugotovitvenega postopka
3.1 Načelo materialne resnice v ugotovitvenem postopku
Za odločitev v upravni zadevi so pomembna samo tista dejstva in okoliščine, ki jih določa materialni predpis na določenem področju. Tako na primer Zakon o gradnji objektov določa pogoje za pridobitev gradbenega dovoljenja, Zakon o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju določa obseg pravic iz zdravstvenega zavarovanja in pogoje za uveljavitev teh pravic, Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju določa pogoje za starostno upokojitev itd. Zato je v ugotovitvenem postopku treba najprej vedeti, kateri materialni predpis vsebinsko odloča v konkretni upravni zadevi. S tem se prepreči napačna raba predpisa ali uporaba pravilnega predpisa v napačni smeri. Uradna oseba zakonito in pravilno odloča v upravni zadevi takrat, ko točno ve, katera so tista dejstva in okoliščine, ki so pravno pomembne za odločitev v upravni zadevi in so predmet ugotovitvenega postopka. Cilj ugotovitvenega postopka je dosežen takrat, ko so ugotovljene vse relevantne okoliščine za odločitev v skladu s temeljnim načelom materialne resnice. Če je organ napačno ugotovil kakšno dejstvo, potem je bilo dejansko stanje zmotno ugotovljeno, če pa je organ opustih ugotavljanje, potem je bilo dejansko stanje nepopolno ugotovljeno. Zmotno ali nepopolno ugotovljena dejstva so lahko tudi razlog za uvedbo obnove postopka.
3.2 Načelo zaslišanja stranke v ugotovitvenem postopku
Stranki ne sme biti okrnjena možnost uveljavitve in zavarovanja njenih pravic ter pravnih korsti. Za uveljavljanje in zavarovanje materialne pravice ima pravico udeleževati se ugotovitvenega postopka, navajati dejstva, ki utegnejo vplivati na rešitev zadeve, izpodbijati pravilnost navedb, izjaviti se o vseh okoliščinah in dejstvih, ki so bila navedena v ugotovitvenem postopku, predlagati dokaze, sodelovati pri izvedbi dokazov, postavljati vprašanja drugim strankam, pričam in izvedencem, zahtevati ustno obravnavo,... V upravnem postopku mora organ, preden izda odločbo v zadevi, dati stranki možnost, da se izjavi o vseh dejstvih in okoliščinah, ki so pomembni za odločbo.
4 Poseben ugotovitveni postopek
Poseben ugotovitveni postopek se izvede v vseh primerih, razen ko se lahko odloča po skrajšanem postopku.
V posebnem ugotovitvenem postopku se dejstva in okoliščine, ki so pomembna za razjasnitev zadeve ugotavljajo tako, da ima stranka možnost, da svoje pravice in pravne koristi zavaruje skozi temeljno načelo materialne resnice in temeljno načelo zaslišanja stranke.
4.1 Pooblastila uradne osebe v posebnem ugotovitvenem postopku
Potek ugotovitvenega postopka določa uradna oseba, ki vodi postopek. Uradna oseba določa način vodenja postopka, katera dejanja v postopku se naj opravijo, izdaja naloge za njihovo izvršitev, vrsti red posameznih dejanj in roke (če niso predpisani z zakonom), določa ustne obravnave in zaslišanja, katere dokaze je treba izvesti in s katerimi dokazili ter o vseh predlogih in izjavah udeležencev postopka. Prav tako lahko od stranke zahteva predložitev dokazil, na katere se sklicuje, če jih organi nima ali jih ne more pridobiti.
Uradna oseba se mora truditi, da doseže najvišjo možno stopnjo prepričanja o resničnosti relevantnih dejstev, ne glede na to, komu je ta resnica v korist ali v škodo in se ne more omejiti na ugotavljanje samo tistih dejstev in okoliščin, ki jih navaja stranka in so njej v korist oz. so zanjo ugodne. Po uradni dolžnosti lahko odredi izvedbo vsakega dokaza s ciljem iskanja materialne resnice.
4.2 Pravice strank v posebnem ugotovitvenem postopku
Stranka ima pravico udeleževati se ugotovitvenega postopka in dopolnjevati svoj zahtevek, pisno ali ustno navajati nova dejstva in okoliščine, sodelovati pri izvedbi dokazov, izpodbijati ugotovitve uradne osebe, navedbe prič ali izvedencev, se izrekati o vseh predlogih in ponujenih dokazih, postavljati vprašanja (nasprotnim strankam, pričam, izvedencem) ter se med ugotovitvenim postopkom seznanjati z vsebino spisa in uspehom celotnega ugotovitvenega postopka.
Pred izdajo odločbe ima stranka še enkrat pravico, da se izreče o vseh dejstvih in okoliščinah, ki so pomembne za izdajo odločbe.
5 Skrajšani ugotovitveni postopek
To vrsto postopka se izbere takrat, kadar se zadeva lahko reši na podlagi dejstev in okoliščin, ki niso popolnoma dokazane ampak verjetno dokazane. Dokazovanje, kot so zaslišanja stranke, ustna obravnava, sodelovanje prič, izvedencev, ... v skrajšanem postopku ni potrebno in se ne izvede. Uradna oseba odloči zgolj na podlagi podatkov, podanih v vlogi oziroma najdenih v evidencah, ki jih vodijo upravni organi.
6 Zaključek ugotovitvenega postopka
Pomen ugotovitvenega postopka je, da z njegovo preglednostjo, pravičnostjo in sodelovanjem vseh prizadetih oseb, povečuje zaupanje v pravilnost upravne odločbe. Po končanem ugotovitvenem postopku namreč organ izda odločbo takoj ali čim prej v primeru nujnih ukrepov v javnem interesu. V primeru skrajšanega ugotovitvenega postopka se odločba izda najpozneje v enem mesecu od dneva, ko je prejel popolno vlogo za začetek postopka oziroma od dneva, ko je bil začet postopke po uradni dolžnosti.
V primerih, ko se začne postopek na zahtevo stranke oziroma po uradni dolžnosti, če je to v interesu stranke, mora pristojni organ izdati odločbo in jo vročiti stranki najpozneje v dveh mesecih.
Če pristojni organ ne izda odločbe v roku, ima stranka pravico do pritožbe, kot da bi bil njen zahtevek zavrnjen (molk organa).

Upravni postopki


Nadzor nad izvajanjem ZUP – upravna inšpekcija

Nadzor nad izvajanjem ZUP (Zakon o splošnem upravnem postopku), opravljajo delavci s posebnimi pooblastili, tako imenovani upravni inšpektorji oz. upravna inšpekcija, ki deluje na vseh področjih uporabe upravnih postopkov. Temeljne naloge upravne inšpekcije so nadzor upravnih postopkov oz. zakonitost njihovega izvajanja ter odprava ali preprečitev morebitnih nepravilnosti v postopkih.
1 Definicija pojma in ključne pravne podlage
Javni sektor se financira s pomočjo proračuna, zato je za samo zagotavljanje skladnosti s pravnimi načeli, predpisi, za materialna dejanja ter učinkovito delovanje potreben nadzor. Najstarejša oblika nadzora javne uprave je upravni nadzor, kateri se je razvil zaradi namernega ali nenamernega kršenja predpisov, zaradi izdaje nezakonitih ali neprimernih aktov ali nedejavnosti organa, ki bi moral izdati akt. Upravni nadzor se deli na notranji ter zunanji upravni nadzor. Pri notranjem nadzoru je za povod kriva stranka, ki sproži instančni nadzor zaradi nezadovoljstva z izdanim aktom s strani upravnega organa, medtem ko zunanji nadzor izvajajo upravni organi, ki niso organizacijsko ali drugače povezani. Nadzorstvo znotraj javne uprave se izvaja horizontalno in hierarhično, v skupino horizontalnih nadzorov pa spadajo proračunska inšpekcija, inšpekcija za sistem javnih uslužbencev in upravna inšpekcija. Ker gre za horizontalno obliko nadzora upravna inšpekcija nima naloge neposrednega ukrepanja, temveč funkcijo predlaganja ukrepov in ima s tem svetovalno vlogo inšpekcije. Pri svojem delu nadzira izvajanje Zakona o splošnem upravnem postopku, zakone ki urejajo upravne postopke, Uredbe o upravnem poslovanju in Zakona o dostopu do informacij javnega značaja. Samo področje dela je v primerjavi z preostalimi oblikami notranjega nadzora mnogo širša in ni omejena s področji. Upravna inšpekcija deluje pod okriljem Inšpektorata za javno upravo, kateri je organ v sestavi ministrstva za javno upravo, pri svojem delu pa izvaja nadzor nad organi državne uprave, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil.
1.1 Zakon o državni upravi
Prvi in eden izmed temeljnih pravnih podlag za delovanje upravne inšpekcije je 73. člen Zakona o državni upravi (ZDU-1), ki določa, da nadzorstvo nad upravnimi organi, nosilci javnih pooblastil in v upravah samoupravnih lokalnih skupnosti pri izvajanju predpisov o upravnem poslovanju, opravlja ministrstvo, pristojno za upravo. Za nadzorstvo so določeni upravni inšpektorji, ki za svoje delo ne uporabljajo določbe zakona, ki ureja inšpekcijski nadzor.
1.2 Zakon o upravnem postopku
Naloge in pristojnosti pravne inšpekcije so opredeljene v petem delu Zakona o upravnem postopku s členi . Upravni inšpektor lahko izvaja nadzor neposredno pri organu ali na podlagi predloženih dokumentov organov, v primeru nezakonitosti pa odredi, da se le te rešijo v določenem roku. Ob ugotovitvah hujših kršitev, ki imajo posledice prikrajšanje javnega interesa, pravic oz. koristi strank pa ima inšpektor možnost z odločbo odrediti, da se uradna oseba udeleži ponovnega usposabljanja za vodenje in odločanje v upravnih postopkih. V kolikor pa je ob opravljanju nadzora ugotovljeno, da ima dejanje znake kaznivega dejanja pa inšpektor to naznani pristojnemu organu ali vloži kazensko ovadbo. Z zakonom mora ministrstvo, pristojno za upravo enkrat letno poročati vladi o ugotovitvah pri izvajanju nadzora tega zakona, ter drugih zakonov, ki urejajo upravne postopke.
1.3 Zakon o inšpekcijskem nadzoru
Splošna zakonodaja inšpekcijskega nadzora v Republiki Sloveniji je opredeljena z . Zakon velja v večini za zunanjo inšpekcijo in le delno pokriva področje notranje inšpekcije, v katero spada upravna inšpekcija. Za notranje inšpektorje zakon velja glede načel in delno glede pooblastil in ne določa ukrepov v primeru kršitev upravnih postopkov. S petim odstavkom opredeljuje, da upravna inšpekcija pri izvajanju postopkov uporablja sledeče določbe zakona: 1. do 7. člen, 11. do 18. člen, prvi odstavek 19. člena ter prvi in tretji odstavek 20. člena.
1.4 Zakon o dostopu do informacij javnega značaja
Upravna inšpekcija na podlagi 32. člena kot del Inšpektorata za javno upravo opravlja inšpekcijski nadzor nad zakonom ZDIJZ. Kot redkost ima upravna inšpekcija možnost določanja globe za kršitve, višino le teh pa opredeljuje 39. člen, s tem pa upravna inšpekcija pri izvajanju nalog opravlja naloge prekrškovnega organa.
1.5 Upravni inšpektor
Upravni inšpektor je oseba, samostojna pri opravljanju zadev upravne inšpekcije, katera mora za pristop k poklicu imeti z zakonom predpisano univerzitetno izobrazbo pravne smeri in najmanj pet let delovnih izkušenj, od katerih morajo biti tri leta v reševanju upravnih zadev. Identificira se s službeno izkaznico, katero obrazec predpiše minister, pristojen za upravo. Po ZDU-1 ima pravico do vstopa v prostore upravnega organa ali do nosilca javnega pooblastila ter pravico do vpogleda v dokumentacijo, katera se nanaša na upravne postopke in upravno poslovanje, upravni organ pa mu more priskrbeti primerne pogoje za delo ter posredovati vse potrebne informacije. Ob tem ima inšpektor pravico do vpogleda v vse tajne podatke, osebne podatke, poslovne skrivnosti in varovane podatke.
Upravni Inšpektor nadzoruje v upravnih organih zlasti izvajanje:
# reševanja upravnih stvari v predpisanih rokih;
# predpisov o strokovni izobrazbi uradnih oseb, ki odločajo v upravnih stvareh oziroma opravljajo dejanja v postopku pred izdajo odločbe;
# odločb predpisov glede izdajanja potrdil in drugih listin o določenih dejstvih;
# predpisov o stroških v upravnem postopku;
# predpisov o evidencah o reševanju upravnih stvari:
# določb aktov, ki določajo pogoje za delovna mesta, na katerih se opravljajo naloge v zvezi z reševanjem upravnih stvari;
# predpisov o pisarniškem poslovanju;
# ukrepov pristojnih organov za izboljšanje dela pri reševanju upravnih stvari.
1.6 Inšpekcijski postopek
Inšpekcijski postopek se prične na zahtevo stranke, s podano zahtevo oz. prijavo za nadzor. Zadeva se nato obravnava v inšpekcijskem organu, kjer upravni inšpektor odloči da se nadzor opravi osebno pri organu ali zahteva posredovanje sporne dokumentacije od predstojnika organa. Dokumentacija se pregleda, upravni inšpektor pa pri tem sestavi zapisnik, v katerega se
zabeležijo ugotovljene nepravilnosti. Če do nepravilnosti ni prišlo, se v zapisnik zapiše, da do nepravilnosti ni prihajalo in s tem se inšpekcijski postopek zaključi. V nasprotnem primeru, ko pride do nepravilnosti (v primerih kršitev zakonskih predpisov ali ravnanja, ki ni v skladu z zakoni), se to navede v zapisnik, pri tem pa se določi rok in predlaga ukrepe za odpravo nepravilnosti, katere mora predstojnik organa izpolniti do navedenega roka. Predstojnik organa nato s poročilom obvesti upravnega inšpektorja o sprejetih ukrepih. Če se predstojnik organa ne drži dogovorjenega roka, dobi naknaden poziv, v katerem so ponovno navedeni predlagani ukrepi za odpravo nepravilnosti. Ko je poročilo pregledano in so predlagani ukrepi izpolnjeni, se to zabeleži v zapisnik o inšpekcijskem nadzoru in postopek se zaključi. V nasprotnem primeru upravni inšpektor izda nov zapisnik in dodatni rok za dopolnitev poročila.
2 Primeri Upravne svetovalnice in sodne prakse
**** =SOVS&database[IESP]=IESP&database[VDSS]=VDSS&database[UPRS]=UPRS&_submit=i%C5%A1%C4%8Di&page=0&id=2012032113056870 Sodba U 871/2012]

Upravni postopki


Varčna vožnja

Varčna vožnja ali ekovožnja (ekonomična in ekološka vožnja) je način vožnje, ki stremi za najmanjšim povzročenim vplivom na okolje in za kar najmanjšimi potovalnimi stroški.
Varčna vožnja je v tesni povezavi z varno vožnjo. Upoštevati velja nasvete, ki jih predlagajo strokovnjaki in avtomotozveze. Skrajnih nasvetov nikakor ne gre brezpogojno upoštevati za vsako ceno, saj je treba način vožnje prilagoditi prometnemu teku, razmeram in cestnoprometnim predpisom.
Poenotene smernice za varno in varčno vožnjo med drugim objavljajo tudi avtomobilski proizvajalci.
=Vzdrževanje vozila =
Vozila redno servisirajmo. Redno preverjajmo tlak v pnevmatikah in ga vzdržujmo na predpisani ravni ali za decimalno mesto več.
Z vozila in iz njega odstranimo ves nepotreben balastni tovor, strešne prtljažnike in nosilce.
=Speljevanje=
Motorja nikar ne ogrevajmo na mestu.
Pri vžigu vozila ključ najprej obrnemo do prve stopnje in počakamo, da se na zaslonu ugasnejo prižgane svetlobne oznake. Takoj zatem vžgemo motor.
Speljemo z minimalnim dodajanjem plina, dizelska osebna vozila lahko speljemo tudi sploh brez dodajanja plina.
Kar se da hitro pretaknemo v drugo prestavo, saj je vožnja v prvi prestavi najpotratnejša.
=Pospeševanje=
Stopalko za plin pohodimo do 2/3. Prenaglo speljevanje znatno povečuje porabo, odsvetovano pa je tudi prepočasno pospeševanje, ki je med drugim v nasprotju z načeli prometne pretočnosti.
Optimalno je z zmernim dodajanjem plina razmeroma kmalu doseči končno hitrost in jo vzdrževati s kar najmanj pospeševanja in zaviranja.
=Pretikanje=
Kar se da kmalu pretikajmo v višje prestave. Pretika se z:
* 2000 vrtljaji/min za avtomobile na dizelski pogon,
* 2500 vrtljaji/min za avtomobile na bencinski pogon.
Pri sodobnih vozilih lahko pri pretikanju tudi preskakujemo prestave, iz druge v četrto in šesto in s tem privarčujemo gorivo, saj se pri vsakem pretikanju energija izgublja.
Pripomnimo, da obtežen avtomobil potrebuje več moči za speljevanje, enako je pri speljevanju na klancu.
Posplošene smernice za pretikanje pri običajno obteženih osebnih avtomobilih na ravni cesti:
Prestava, Hitrost [km/h]
1, 0
2, 10
3, 30
4, 50
5, 70
=Hitrost=
Relativno najvarčnejša je daljinska vožnja pri hitrosti med
* 70 in 80 km/h v najvišji prestavi.
Absolutno najvarčnejša vožnja je pri hitrosti
* 55 km/h v četrti prestavi.
S stališča varčne vožnje je najoptimalneje potovati po regionalni ali magistralni cesti pri hitrosti 55 km/h v četrti prestavi, vendar le, če ta pot ni znatno daljša in hribovitejša od avtocestne in ob pogoju, da z vožnjo ne ustvarjamo zastoja ali kolone.
S stališča porabe goriva je najvarčnejša vožnja po avtocesti v najvišji prestavi s hitrostjo med 70 in 80 km/h (za vožnjo po avtocesti je predpisana minimalna hitrost 60 km/h na voznem pasu ter 90 km/h na prehitevalnem pasu). Upoštevati je treba določilo ''Zakona o pravilih cestnega prometa'', po katerem s svojo vožnjo ne smemo ustvarjati zastoja ali kolone. Pri vožnji po avtocesti je ta verjetnost manjša zaradi prehitevalnega pasu, ki je namenjen hitrejšim vozilom.
Zmotno in nevarno je prepričanje, da je varčno voziti v t. i. uporovnem zavetju za tovornjakom, avtobusom ali drugim večjim vozilom, saj ob upoštevanju ustrezne varnostne razdalje 2 sekund in hitrosti, ki pri tovornjaku oziroma avtobusu znaša 90 oziroma 100 km/h, vozimo na razdalji 50 oziroma 55 metrov, pri čemer je učinek uporovnega zavetja zanemarljiv, vožnja na manjši varnostni razdalji od predpisane pa nevarna in prepovedana. Reden in legalen izkoristek uporovnega zavetja obstaja pri vožnji v koloni s hitrostjo do 50 km/h in varnostno razdaljo 1 sekunde. Pri razdaljah nad 15 metrov pa se učinek uporovnega zavetja zaradi vrtinčastih tokov izniči.
=Vrtljaji motorja=
Pri običajni obtežitvi vozila je najbolje voziti z:
* 1500–1800 vrtljaji/min za avtomobile na dizelski pogon,
* 1800–2000 vrtljaji/min za avtomobile na bencinski pogon.
Pripomnimo, da je vožnja pri nižjih obratih lahko škodljiva za motor in ni v skladu z načeli varčne vožnje.
=Hlajenje in gretje=
Hladilna in grelna naprava vplivata na porabo goriva.
Pri hitrostih do 50 km/h je učinek zračnega upora zanemarljiv in je namesto uporabe hladilne naprave priporočljivo odpreti okna. Pri hitrostih nad 50 km/h je varčneje uporabljati hladilno napravo, vendar na nižji stopnji moči in ob predhodno ohlajenem zraku v prostoru.
=Zaviranje=
Zaviranje in pospeševanje sta največja nepotrebna potratnika energije v prometu. S pogledom uprtim daleč predse in s predvidevanjem prometnega teka se je skoraj vselej možno izogniti nepotrebnemu zaviranju in ponovnemu pospeševanju.
Zavirajte z motorjem vselej, ko je mogoče, in sicer s pretikanjem v višjo prestavo. Pri tem pazite, da števec ne zaide pod 1000–1200 vrtljajev/min.
Nepotrebnemu zaviranju in ponovnemu pospeševanju se izognemo z nakazovanjem namere zavijanja z dosledno uporabo smernikov.
Pri vožnji skozi križišče vselej spremljajmo odštevalnik, kjer je ta nameščen na semaforju. Kjer ga ni, si lahko pomagamo s spremljanjem semaforja za pešce v vzporedni smeri naše vožnje, saj se rdeča luč na njem prižge nekoliko prej in nam nakaže kmalušnji nastop rdeče luči.
Teoretično se pri sodobnih vozilih na dolgi rok izplača ugašanje motorja pri vsakem mirovanju, daljšem od 10 sekund. Smiselno je motor ugasniti vsaj pri mirovanju, daljšem od pol minute, saj je morebitna obraba delov vozila cenovno ugodnejša od privarčevanega goriva.
=Parkiranje=
Segrevanje negativno vpliva na kakovost goriva.
Parkirajmo v senci vselej, ko je možno.

Cestni prevoz


Dobrave danes

Za aktualne dogodke krajevne skupnosti glej
1 2020
1.1 Govor ob dnevu šole 25. 3. 2020
za 25. 3. 2020 za proslavo ob dnevu šole v Kropi, a je prireditev zaradi korone odpadla.
Dne 1. 6. 2020 pa je Janez Kocijančič umrl; rojen je bil 20. 10. 1941.
1.2 Letni občni zbor KO ZB NOB Dobrava - Kamna Gorica
V petek, 28. februarja 2020, je ob 18. uri v zadnji sobi gostilne Pri Marički na Srednji
Dobavi potekal letni občni zbor članov ZB naše krajevne organizacije.
# Pozdravni nagovor, pozdrav novim članom
# Počastitev spomina na lani umrle
# Potrditev prejšnjega zapisnika
# Izvolitev delovnega predsedstva, zapisnikarja, 2 overovateljev in verif. komisije
# Poročila: predsednik, tajnik, blagajnik, praporaša, nadzorni odbor in verif. komisija
# Razprava na podana poročila, potrditev poročil in zaključnega računa
# Sprejem novih članov iz nekdanjih sosednjih krajevnih organizacij
# Odločitev glede ev. novega poimenovanja, žiga, prapora, izkaznic
# Izvolitev novega vodstva za obdobje 2021–2024
# Program dela v l. 2020: prireditve, objavljanje v SB, DN, skrb za obeležja
# Razno
# Zaključek skupščine – družabno srečanje ob pogostitvi
Jože Skalar, predsednik KO ZB NOB, in
Mira Hladnik, tajnica
1.3 Spominska slovesnost ob grobovih padlih
se je odvijala v četrtek, 24. oktobra, ob 16. uri ob prelestnem jesenskem vremenu. Med prisotnimi sta bila tudi dr. Ljubo Bavcon - Žagarjev zet, ter Žagarjev pravnuk Luka Krečič.
Po pozdravnem nagovoru predstavnika KS Žige Sitarja in tajnice KO ZB NOB Dobrava - Kamna Gorica Mire Hladnik je nastopil slavnostni govornik Ivo Vajgl, novinar, diplomat, politik. Njegov govor najdete v priponki pod zavihkom 'Kulturni in družabni dogodki'.
Za kratek kulturni program so poskrbele učenke (in en učenec) iz nižjih razredov OŠ Lipnica z mentorico Petro Čebulj ter dramska skupina Čofta iz Krope.
Nadaljevali smo v gostilni Pri Marički, kjer so nam postregli z obaro, pijačo, pecivom.
Slike s komemoracije.

Dobrave


Morda

Morda:Marko Golja. Ljubljana: Cankarjeva založba, 2013. 279 str.
1 O avtorju
Marko Golja se je rodil leta 1960 v Mariboru, živi v Ljubljani. Po izobrazbi je komparativist, po poklicu novinar na Radiu Slovenija. Souredil je slovensko-rusko antologijo slovenske poezije 20. stoletja Iz veka v vek in prevedel izbrane pesmi Raymonda Carverja V morski svetlobi. Piše literarne in filmske kritike. Kot pisatelj se je doslej slovenski javnosti predstavljal predvsem revijalno, leta 2013 pa tudi knjižno, z prvencem, zbirko kratkih zgodb Morda.
2 O zbirki
Tematika vseh kratkih zgodb je naveličan moški srednjih let, ki se sprašuje o pomenu svojega življenja, razmišlja o izpraznjenosti in naveličanosti do vsega. V glavni vlogi so vedno moški liki, ki se prepletajo z vlogo žensk, ki so veliko bolj dominantne in gospodovalne.Pripovedovalec se menjava iz prvoosebnega v tretjeosebnega, včasih je celo drugoosebni. Zgodbe so pisane v knjižnem jeziku, Mrgoli metafikcije, celotna prva zgodba je kar metafikcijski uvod v zbirko.
2.1 ...junaki
2.1.1 Njegovih sedem junaških dejanj
Zgodba govori o dveh pisateljih, ki se pogovarjata o junaških dejanjih Marka Golje. Na začetku Golja opisuje kaj ta dva pisatelja počneta, kje se sprehajata, kako izgledata. Nato se zgodba preseli v dvogovor med pisateljema, ki se pogovarjata o tem, kdo je Marko Golja. Tematika junaških dejanj je povezana z avtorjevo osebno rastjo. Vmes med pripovedovanjem junaških dejanj, pa sledi dialog med pisateljema, kjer starejši razlaga mlajšemu, zakaj so to sploh junaška dejanja. Junaška dejanja se dogajajo v nas samih, ko naredimo moralno/duhovno/socialno spremembo, ki vpliva na nas in v nas prebudi boljšega človeka.
2.1.2 Krvavice, kislo zelje, krompir, najprej pa šnopček
Pripovedovalec govori o Štefanu, svojem šefu, s katerim ni nikoli dobro češenj zobati. Je strog, načelni možak, katerega kolegi cenijo in nanj gledajo z nekakšnim strahospoštovanjem. Pripovedovalec pa z njim ustvari skoraj prijateljski odnos, v katerem se s Štefanom enkrat na teden dobita v gostilni. Odnos je brezoseben, zdi se, da gre za nekakšno navidezno pokroviteljstvo v odnosu starejši - mlajši.Govorita predvsem o redu, o svetu, ki kot tak ni kaj prida. Nekoč se pripovedovalec zgodbe napije in v zgodbi se zgodi imaginarno ruvanje, kjer pripovedovalec premaga Štefana in ga ubije. Sledi zaključek zgodbe, premagan Štefan – ko sporoči, da gre v pokoj in nato notranji monolog pripovedovalca, ki se v sebi smehlja, kajti končno je prišel njegov čas.
2.1.3 Ponovitev, morda uspešna
Beremo o nedeljskem dnevu moškega srednjih let, ki ga spremljajo njegove misli, ob katerih razmišlja o svojem življenju, ob jutranji črni kavi, ki se ujema z njegovimi črnimi mislimi. Njegove temne misli, kako bo v prihodnosti naredil nekaj boljšega iz svojega življenja. Da bi se predramil iz teh senc, se odloči odpeljati na sprehod svojega psa. Nato sledi dolgo pripovedovanje z opisovanjem o sprehodu, o dežju, ki je padal med sprehodom, o tem kako je voda spirala njegove temne misli, razmišlja kako bo boljši oče, mož, kako se bo vse spremenilo, ko bo zopet vstopil v svoj dom. Postaja boljše volje, do trenutka, ko pride spet v varno zavetje svojega doma in se zlekne na kavču ter raje zadrema, da bi se izognil vsem mislim, ki ga prevrevajo. V pripovedi se znajde njegova žena in že se začne opisovati spolni akt med zakoncema, kjer se vse slabo razblini, ostane le še dobro, voda igra glavno vlogo, kako spira njuni telesi, spira sence moškega, ostaja le užitek in nekaj minut je vse bleščeče in čudovito. Vsaj za kratek hip sta oba zadovoljna.
2.1.4 Palačinke in vprašanja
Pogovor zakoncev ob palačinkah. Žena pove možu, da ji menstruacija zamuja. Nato čez celotno zgodbo beremo o pasivnem možu, ki ne zmore izpeljati normalnega, odraslega, kritičnega, tolažilnega pogovora z ženo. Analiziran je kratek dialog in iz njega izhajajoči nesporazum med možem in ženo, za vsakim stavkom pa se skrivajo kupi neizrečenih sporočil in neuresničenih pričakovanj. Tišina med njima je še vedno v zraku. Ona užaljena, on kipi od vseh besed, ki ostajajo neizrekljive. Zato gre zgodaj zjutraj peč palačinke. Mož se ne mara in bi pred sabo najraje zbežal, zato se drogira s pomočjo hrane, televizije. Kar je najhujše, tudi njemu se zdi, da je ženin problem, da ga vidi enako kot se vidi sam, da ni nič izjemnega, ampak je takšen kot vsi ostali: prestrašen, nesamozavesten, brezvoljen, ubogljiv. Tako jesta palačinke in nelagodje ter težave zakrijeta ob glasnem mlaskanju.
2.1.5 Dnevnik Gregota Galjota
Zapisi iz dnevnika Gregota o svojem življenju ali raje o nezadovoljstvu nad svojim življenjem. Zave se svojega življenja, svoje ničevosti v njem. Njegovi prijatelji umirajo. Zave se, da v življenju ni storil veliko, da bo boljše, če ga več ni. Njegova odločitev ga pomirja, drugače gleda na družino, ženo, postane optimističen.
2.1.6 Mrtvi
Zgodba govori o doživljanju smrti. Začne se z dojenčkom- novo življenje. Nadaljuje se z opisom pogreba, kjer glavno vlogo igra dečkovo doživljanje smrti in njegova neobremenjenost s tem, kasneje pa se v zgodbi pojavi moški srednjih let, kateri že razmišlja o svojem življenju, kam pelje, kajti vse pelje v smrt. Njegovi spomini na pogreb, sentimentalnost ob tistih občutkih, spomini, strah. Pripovedovalec ne zdrži več vse te tesnobe. Spominja se svojega bolnega očeta, kako se ni poslovil od njega, kako se ni znal sprijazniti, pa čeprav je vedel, kaj sledi. Začne teči, in teče, teče, teče. Ne prežene tega groznega občutka, obžaluje. Želi si zavrteti čas nazaj. Svet se vrti, življenje teče svojo pot, želi si, da bi se lahko trenutki vrnili.
2.2 ...morda ne.
2.2.1 Moj prijatelj Polde pravi
Zgodba govori o Poldetu, pisateljevem prijatelju iz otroštva, ki rad razpreda o smislu življenja, o svojem življenju, vedno znova in znova. A V zgodbi se kaže tisti neprijetni občutek, ko si nekje na obisku, pa bi najraje odšel, vendar zaradi vljudnosti ne smeš. Ko se trudiš izustiti nekaj pravilnega, pa ne znaš. Ko le vljudno odkimavaš, kdaj pritrdiš in poslušaš vedno iste zgodbe. Polde nato v zgodbi umre. Na pogrebu avtor razmišlja o tem, kako se stvari vedno uredijo. Kako je Polde sedaj srečen, kajti za časa svojega življenja je bil nesrečen. Po drugi strani pa težko dojema smrt prijatelja, težko razume, da je sedaj Polde živ samo še v spominih ljudi. Sooča se s smrtjo po lastnih zmožnostih.
2.2.2 Portret umetnika kot zmerno uspešnega belopoltega moškega srednjih let
Beremo potek dneva Jožefa K.. Moškega srednjih let z družino, običajno službo in življenjem, kjer je dan več ali manj enak dnevu. V V Jožefu divja kanček upora, želja, da bi se kot kak najstnik uprl vsakodnevni rutini. V trgovini ne kupi sestavin za družinsko večerjo, temveč si zaželi, da bo sam skuhal noro večerjo iz nove kuharske knjige. Zvečer Jožef sedi na kavču in se zateče se v sanjarjenje, kjer je vse lepše in boljše. Iz njega veje naveličanost, želi si le malo miru, zato si ga ustvari v tem prostoru televizije, glasnih otrok, tečne žene in obstane odprtih oči ter z mislimi že rešuje križanko, kjer je vse lepo in mirno.
2.2.3 Lahko noč in dobro jutro
Moški v zgodbi si vztrajno umiva zobe, razmišlja kako si je zobe pral v otroštvu in je na koncu tega rituala, ki ga ima vsak večer ponosen nase, ker si je tako dobro opral zobe. To je vrhunec njegovega življenja. Vse je brez pomena. Ko se mu v postelji pridruži še žena, zgodba opisuje spolni akt med zakoncema, pri katerem pa on ne uživa pretirano. Mehanično ponavlja gibe, cel postopek zna že na pamet. Vstane in preostanek noči preživi sprva pred hladilnikom nato pa pred televizorjem. Prizor na televiziji izzove empatijo, njegovo izpraznjeno življenje, njegova pasivnost in zavedanje vsega tega bušijo na plano, zato moški začne jokati, iz sebe spravlja vso negativnost, vse prispodobe življenja se pretakajo v njem. Mar je vrhunec njegovega dneva to, da si lepo in po navodilih umije zobe?
2.2.4 Četrti brat
Okostje zgodbe, kot tudi glavni lik Fjodor Pavlovič prevzet iz romana Bratje Karamazovi, Fjodorja Dostojevskega. Imena bratov so slovenjena, vendar pa zgodba govori o 4 bratu, ki ga končno prizna tudi Fjord, ko je že postaran in mu čas življenja ni več naklonjen. Zgodba o zapuščenem sinu, ki je bil priznan s strani očeta samo en večer, v katerem se je tudi betežnemu starcu srce malce otoplilo.
2.2.5 Neskončen konec tedna
Mož in žena se odpravita za vikend na morje, da bi poskusila skupaj preživeti nekaj časa. Na večerji v hotelu žena začuti pogled tujega moškega, ki v njej predrami neko, že davno pozabljeno strast, veselje do življenja. Ko hoče to prenesti tudi na svojega moža (predlaga mu spolni odnos, ki pa ga on zavrne), je to vrhunec zgodbe. Moment, ko se v njiju nekaj prelomi. Skupaj se odpravita na sprehod ob obali in premišljujeta, tako mož, kot žena, o njunem skupnem življenju, ki je skozi leta postalo izpraznjeno. V času sprehajanja se razdivja nevihta in ju združi. Naslednje jutro moški ne ve, ali je sanjal ali ne. Sledu o nevihti ni, vendar pa tudi o njegovi ženi ni nikakršnega sledu. V hotelu ostane še cel teden,po svoje uživa v miru in je nekako celo srečen.
2.2.6 Naprej ne gredo, a nazaj ni poti.
Zgodba govori o nekakšni mrtvaški povorki, ki se podaja na zadnjo pot v neznano. Prepletena z razmišljanji o življenju, ki ga je živel glavni subjekt zgodbe. Nato se zgodba razširi na smrt, in beremo lahko njeno razmišljanje o sebi. Začnejo se ji smiliti vsi ti ljudje, ki jih vzema s sabo, vendar je to le trenutek, kajti ona se ne more spremeniti. Vedno bo ostala smrt in tudi pripovedovalec se zaveda, da ga potrpežljivo čaka, v njem je nemir, misli nase, kaj bo z njim, pred očmi se mu zavrti vse življenje, toliko je še stvari, ki so ostale nerazčiščene, vprašanj, ki so ostala neizgovorjena, vendar smrt se ne ozira na to. Vedno znova prihaja in jemlje.
2.3 Bonus
2.3.1 Springsteen v Štepanjskem
Zgodba govori o deklici Amandi, ki ni imela čisto zdravega razuma, vendar je uspela v Štepanjsko naselje pripeljati Bruca Springsteena. Beremo o vseh teh pripravah na obisk eminentnega gosta, kako so se celo slovenski politiki, tisk in vse ˝zvezde˝ pripravile na ta dogodek. Vsi v zgodbi čakajo na nek dogodek, ki bo prebivalce zdramil iz njihove vsakdanjosti in prinesel kanček razburljivosti. Mala deklica skuša združiti odtujene ljudi, sama pa se v tem velikem svetu počuti pomembno in sprejeto.
2.3.2 Pripoved o prišleku, pijači in petju
Zgodba govori o neznanem človeku, ki je prišel v odmaknjeno, majhno vasico, v trenutku največje nevihte, ki se je bohotila nad vasjo, kjer se ni dogajalo veliko, tako da so vaščani hrepeneli po kakšnem velikem pripetljaju. Z petjem prišleka, ki je pel nebeške melodije, so se odprla srca vaščanov, usta so se jim razkrila v nasmehu. Bili so srečni in cela vas je pela in se veselila skupaj z njim. Nevihta se je pomirjala, gost pa je tako skrivnostno izginil, kakor je prišel. Vaščani so vedeli, da jih je ta nenavaden dogodek zbližal in ustanovili so pevski zbor.
2.3.3 Potovanje s stricem
Zgodba, ki se z svojim koncem odmika od ostalih štirinajstih zgodb. Pripovedovalec odide na izlet s stricem, ki je že v letih in si želi odpotovati. V toku njunega potovanja se jima zvrstijo dogodivščine, na koncu pa pristaneta v Canessu. Stric se odloči, da bo ostanek življenja preživel tam in izkoristil vse, kar je v življenju zamudil. Z izletom stric pripovedovalcu nakaže, da naj nikar ne bo tako pasiven, vdan v življenje, kakršnega ima. Zgodba se konča z pripovedovalčevo misljo, da morda pa prav res ni nikoli prepozno za novo življenje.
3 Vir
Marko Golja: Morda. Ljubljana: Cankarjeva založba, 2013.


Pridobitev in izmenjava podatkov v upravnem postopku

1 Definicija pojma in ključne pravne podlage
Upravni postopek
Upravni postopek je vsak postopek, v katerem upravni organ
odloča o pravici, obveznosti ali pravni koristi fizične ali pravne osebe.
Upravni organ vodi in odloča v upravnem postopku ali izda upravno odločbo, kot
to opredeljujeta
Postopek se lahko začne po uradni dolžnosti, oziroma, ko
pristojni organ v ta namen opravi kakršnokoli dejanje. Lahko se začne tudi na
zahtevo stranke, tako se šteje, da se je upravni postopek začel od tistega dne,
ko je stranka vložila zahtevo, kot to določata .
Uradna evidenca
Kot to določa državni organi, organi samoupravnih
lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil izdajajo potrdila ter druge
listine o dejstvih, o katerih vodijo uradno evidenco. Za uradno evidenco se
šteje evidenca, ki je bila vzpostavljena na podlagi zakona, podzakonskega
predpisa ali splošnega akta, izdanega za izvrševanje javnih pooblastil.
Javna pooblastila
Javna pooblastila so pooblastila subjektom izven državne
uprave za izvajanje upravnih nalog, v namen decentralizacije in večje
učinkovitosti, kot to določa .
Po so uradne osebe, ki vodijo upravne postopke, dolžne preskrbeti podatke o dejstvih, o katerih vodi uradno evidenco organ, ki je pristojen za odločanje, saj se smatra, da so s temi podatki seznanjene. Enako morajo ravnati upravni organi in drugi državni organi, organi lokalne skupnosti in nosilci javnih pooblastil, stranki v postopku pa ni potrebno prilagati podatkov o dejstvih iz uradnih evidenc (izpiskov, potrdil in drugih podatkov), ki jih ti vodijo.
Pri pridobivanju podatkov obstajata dve omejitvi, ki sta ju zaradi spoštovanja ustavnega načela enakosti pred zakonom uvedli novela ZUP-B iz leta 2002 in novela ZUP-C iz leta 2004. Prva omejitev pravi, da lahko stranka organu prepove pridobivanje njenih osebnih podatkov iz uradnih evidenc. Druga pa, prav tako na zahtevo stranke, organu prepoveduje pridobivanje podatkov, ki se nanašajo na davčno tajnost in druge podatke, določene v .
Pri pridobivanju in izmenjavi podatkov v upravnem postopku je potrebno upoštevati tudi načelo varstva pravic strank in varstva javnih koristi ter načelo ekonomičnosti postopka, po katerih strank pri uveljavljanju pravic organ ne sme obremenjevati s pridobivanjem podatkov, saj jih lahko sam iz uradnih evidenc pridobi enostavneje in hitreje.
Medsebojno sodelovanje organov pri pravni pomoči v upravnem postopku je določeno v . Pravno pomoč zahteva z zaprosilom organ, ki je pristojen za odločanje v konkretni zadevi. Zaprošeni organ mu mora brez odlašanja, najpozneje v 30 dneh od prejema vloge, ugoditi.
Za pridobivanje podatkov iz uradnih evidenc tujih držav veljajo določbe mednarodnih pogodb, kadar teh ni, pa velja načelo vzajemnosti. Da bi torej organ sam pridobival potrdila/podatke od organa druge države, bi morala obstajati mednarodna pogodba, ki bi določila upravičenja in obveznosti glede zaprošanja in posredovanja podatkov organom različnih držav. Če tega ni, organ od stranke zahteva, da take podatke predloži sama .
Pridobivanje in posredovanje podatkov je podrobneje urejeno v, ki med drugim določa, da organ, ki vodi postopek in ima možnost neposrednega dostopa do uradnih evidenc, podatke priskrbi sam. Pri tem je uradna oseba dolžna napraviti uradni zaznamek. Stranko je potrebno tudi seznaniti, da lahko osebne podatke predloži tudi sama oziroma pisno prepove pridobivanje teh podatkov.
2 Nosilni primeri z Upravne svetovalnice
Ko je govora o pridobivanju podatkov in potrdil iz uradnih evidenc potrebnih za nek upravni postopek, se nam najprej poraja vprašanje ali je to naloga stranke ali organa. določa, da podatke, ki so potrebni za odločanje v postopku pridobi organ, ki postopek vodi. Prvi odstavek skladno z tretjim in četrtim odstavkom določa, da si uradna oseba, ki vodi postopek in ima možnost vpogleda v uradno evidenco, podatke pridobi sama. Če te možnosti nima, mora podatke pridobiti na podlagi zahteve posredovane organu, ki upravlja z zaprošenimi podatki. To mora storiti v roku treh delovnih dni po vložitvi vloge stranke, zaprošeni organ pa mora podatke posredovati takoj ali najkasneje v roku petnajstih dni.
Če organ, ki potrebuje podatke iz uradne evidence za dodelitev neke pravice stranki nima dostopa do teh evidenc, breme pridobitve teh podatkov po načeloma ni na stranki ampak na organu. Lahko pa so določbe področnih predpisov specifične in praviloma kot take nadrejene . V primeru, da področni predpis ne določa dostopa do podatkov organu, ki vodi postopek, lahko organ potrebne podatke zahteva od stranke predvsem če gre za postopek na zahtevo stranke.
Na splošno za bančne podatke velja, da Banka Slovenije na podlagi prejete zahteve in pod pogojem, da je prosilec upravičen do posredovanja osebnih podatkov iz registra temu podatke tudi posreduje. namreč določa, da lahko organ v upravnem postopku od upravljavca zbirke podatkov zahteva posredovanje določenih podatkov, če so ti potrebni za ugotovitev dejstev v zvezi z vodenjem in odločanjem v upravnem postopku.
Stranka je tuj državljan, upravni organ pa potrebuje za dokončanje upravnega postopka potrdilo iz uradne evidence. V tem primeru gre za podatek, ki ni dostopen v uradni evidenci slovenskih organov. Potrebno je uporabiti pravila o pravni pomoči. Temeljno pravilo mednarodne pravne pomoči pravi, da zanjo veljajo določbe mednarodnih pogodb, če jih ni pa načelo vzajemnosti. Da bi organ sam pridobival podatke od organa neke druge države bi praviloma morala obstajati neka mednarodna pogodba, ki bi določila upravičenja in obveznosti glede zaprošanja in posredovanja podatkov organom različnih držav. V primeru, da tega ni, lahko organ od stranke zahteva, da take podatke predloži sama.
3 Izbrana sodna praksa
Stranke lahko pri uresničevanju sodnega varstva zaprosijo za brezplačno pravno pomoč. Organ za brezplačno pravno pomoč kot to navaja (ZBPP) glede upravičenosti brezplačne pravne pomoči, mora ugotavljati premoženjsko stanje prosilca in njegovih družinskih članov, potrebne podatke pa pridobi iz uradnih evidenc.Kadar stranka oziroma tožnik meni, da se podatki iz uradnih evidenc ne ujemajo z dejanskim stanjem, bi moral organ za razjasnitev dejanskega stanja, dati stranki možnost izjaviti se o dejanskem stanju, kot to določa . Kadar tožena stranka te možnosti prosilcu ne omogoča, to pomeni bistvene kršitve v postopku, kar je opredeljeno tudi v . Posledica neupoštevanja tega člena je lahko, da je dejansko stanje nepopolno ugotovljeno ).
Do brezplačne pravne pomoči tudi ni upravičena stranka, ki je tuj državljan, ki nima stalnega oziroma začasnega prebivališča v Republiki Sloveniji. Skladno s pa si mora organ pridobiti podatke o dejstvih o katerih se vodi uradna evidenca, pri pristojnem organu, v tem primeru podatek na katerem naslovu je stranka prijavljena. Pred izdajo odločbe je stranki potrebno dati možnost, da se izjavi o dejstvih in okoliščinah pomembnih za odločanje, kot to določa . Poleg tega bi moral pristojni organ skladno z za ugotovitev dejstva, ki ni splošo znano, od stranke zahtevati naj predloži dokaze, potrebne za odločitev ).
Kadar bi vpogled v podatke o dejstvih iz uradnih eviodenc s strani pristojnega organa lahko dejansko pomenil podaljševanje postopka, sme organ stranko pozvati, da sama predloži listine, četudi gre za listine iz . Tiste podatke, ki jih je organ pristojen za odločanje zahteval mu morajo, kot to določa , državni in drugi organi ter organizacije posredovati brezplačno. Pri pridobivanju podatkov o tujcih, pa se morajo upoštevati določbe zakona in mednarodnih pogodb, ki urejajo mednarodne pravne pomoči v sodnih postopkih ).
V določenih primerih, kadar namena postopka ni mogoče doseči z milejšemi sredstvi lahko organ pridobiva oziroma obdeluje tudi občutljive osebne podatke, tudi brez privolitve stranke, vendar skladno s (ZVOP). Na podlagi (ZPP), morajo organi na zahtevo sodišča zahtevane podatke, ne glede na določbe o varstvu osebnih podatkov, posredovati brezplačno ).
4 Literatura in viri
- Kovač, Polonca, Rakar, Iztok, Remic, Matjaž. Upravno-procesne dileme o rabi ZUP. Del 2, 120 vprašanj iz prakse z odgovori in sodno prakso ter z uvodno študijo. Uradni list Republike Slovenije, 2012.
-
-
-
-
-
-
-

Upravni postopki


Obravnava bolnika s stomo na domu

Stoma je lahko z operativnim postopkom izpeljana iz katerega koli votlega organa človeka. Glede namen delimo stome na začasne in trajne. Začasne so torej vstavljene le za določeno življenjsko obdobje, trajne pa delujejo do konca življenja. Medicinske sestre v patronažnem varstvu pri obisku na domu vedno bolj aktivno vključujejo bolnika v samo nego in oskrbo njegove stome.
1 Stoma
Stoma je po definiciji umetna odprtina na površini telesa. Stome lahko razdelimo glede na njihovo funkcijo: poznamo dihalne, hranilne in izločalne. Dihalne stome ali traheostome so izpeljane iz sapnika in so namenjene dihanju s pomočjo kanile. Hranilne stome so tiste, po katerih človek dobi hranilne snovi v obliki posebej prilagojene hrane in so izpeljane iz želodca ali iz tankega črevesja. Izločalne stome delimo glede na vrsto izločka, in sicer na črevesne izločalne stome in urostome. Črevesne izločalne stome so namenjene izločanju blata iz telesa in so izpeljane iz debelega črevesja ali iz spodnjega tankega črevesja (ileuma). Urostome pa so namenjene izločanju urina in izvirajo iz sečnega mehurja ali iz ledvičnega meha. Izločalne stome imajo ob stiku s kožo tudi zbiralnike izločkov v obliki stomalne vrečke.
1.1 Izraz Stoma
Stoma je lahko z operativnim postopkom izpeljana iz katerega koli votlega organa človeka, pri čemer je naziv operativnega postopka razdeljen na dva dela. Prvi del naziva vsebuje latinski izraz za votel organ, iz katerega umetna stoma izvira, temu delu pa sledi pripona »ostomija«. Tako se operacija izpeljave stome iz želodca na površino telesa imenuje gastrostomija.
1.2 Zapleti
Možni zapleti operacij z oblikovanjem stome so hematom, absces, edem, retrakcija oziroma vgreznjenje stome, fistula, nekroza, parastomalna kila, ileus, stenoza oziroma zožanje in prolaps oziroma izpad črevesja.
2 Zdravstvenga nega stome
Pri vseh treh vrstah stom je potrebno posvečati veliko pozornosti in časa negovanju same stome kot tudi opazovanju in negovanju kože v neposredni okolici stome. Ob neprimerni oskrbi stome lahko pride do zgodnjih in poznih zapletov, kot so vnetje okoliške kože, bolečine in zamašitev stome. Da bi se izognili zapletom, jih je potrebno redno negovati, še posebej izločalne stome, katerih posebnost je, da imajo stomalne vrečke. Slednje je potrebno menjati pri približno eni tretjini vsebine. Za menjavo potrebujemo zaščitno podlogo, novo stomalno vrečko, namiljene krpice oziroma zložence, škarje in šablono za merjenje premera stome ter koš za odpadke. Za nego okoliške kože lahko uporabimo tudi dermatološko testirane kreme brez dodatkov. Poleg tega postopka je priporočljivo redno samoklistiranje, ki poteka zelo podobno kot pri klistiranju po naravni poti; vrečko s toplo vodo povežemo s stomo in vanjo spustimo toplo vodo.
2.1 Patronažna zdravstvena nega
Patronažna zdravstvena nega je del primarnega zdravstva in se nanaša na zdravstveno in socialno varstvo bolnikov oziroma družin ter deluje v lokalnih skupnostih in znotraj bolnikovega doma. Medicinske sestre v patronaži lahko delujejo vzgojno, psihološko, pedagoško, na področju preventive, kurative, ipd. Cilj delovanja je kakovostna zdravstvena oskrba bolnika v domačem okolju in reševanje njegovih problemov. Pomembno je sodelovanje z osebnimi zdravniki, kateri pa ne potrebujejo izdati delovnega naloga za obisk patronažne medicinske sestre bolnika s stomo. Medicinska sestra si lahko sama načrtuje preventivne patronažne obiske, za katere je tudi odgovorna. Vsi ti omenjeni preventivni obiski pripomorejo k izboljšanju kakovosti življenja bolnika.
2.2 Enterostomalni terapevti
Specifično na področju obravnave bolnikov s stomo na domu, se ukvarjajo medicinske sestre enterostomalne terapevtke, ki so se po pridobljeni diplomi še dodatno izobraževale na področju oskrbe prehranjevalnih, izločalnih in dihalnih stom ter ran in varovancev z inkontinenco.
3 Življenje s stomo
Osebe s stomo so izpostavljeni drastični spremembi življenja. Velikokrat tekom hospitalizacije ti bolniki prejmejo ogromno nekih novih informacij o negi stome in priporočil oziroma navodil o načinu življenja po odpustu iz bolnišnice. Tako je posledično veliko bolnikov preobremenjenih in zaskrbljenih ter potrebujejo psihično in fizično podporo s strani strokovno usposobljenega zdravstvenega osebja. Tu v ospredje stopi delo enterostomalne terapevtke, ki izobražuje bolnika s stomo, mu svetuje glede spolnega življenja in prehrane, življenjskega sloga, mu predstavi uporabo pripomočkov za nego in oskrbo stome ter okoliške kože, ki bi ohranjali njeno celovitost, s čimer lahko vpliva na znižanje stroškov zdravstvene oskrbe bolnika na domu.
3.1 Društvi ILCO in Glas
Poleg medicinskih sester v patronaži na primarni ravni so bolnikom na voljo tudi druge organizirane oblike pomoči. Glas predstavlja združenje namenjeno bolnikom z rakom debelega črevesja in danke, društvo ILCO združuje bolnike s stomo, prav tako pa obstaja tudi Sekcija medicinskih sester v enterostomalni terapiji, ki združuje strokovnjake na področju enterostomalne terapije. Omenjena sekcija se prizadeva za izboljšanje življenj bolnikov s stomo, prav tako pa je ugotovila pogoste probleme primanjkanja pripomočkov in slabo poučenih bolnikov ob odpustu iz bolnišničnega okolja.
4 Obisk patronažne sestre na domu
Ob vse krajših ležalnih dobah v bolnišnici, si osebe s stomo ne predstavljajo, kakšno bo njihovo novo življenje v domačem okolju, zato je nujno potrebna podpora strokovno usposobljenega zdravstvenega osebja na domu. Bolniku s stomo pripada obisk diplomirane medicinske sestre v patronažnem varstvu oziroma enterostomalne terapevtke, z namenom nudenja ustrezne pomoči družini za čim kakovostnejši način življenja.
V zgodnjem obdobju po odpustu iz bolnišnice so pri bolniku s stomo potrebne pogostejše obravnave medicinske sestre v patronažnem varstvu, lahko enkrat ali večkrat dnevno, če pride do večjih zapletov (npr. na koži, kot vnetja), kasneje pa so lahko te obravnave tedenske, mesečne, letne, odvisno od bolnikovega zdravstvenega stanja in sposobnosti samooskrbe.
4.0.1 Prvi obisk medicinske sestre v patronažnem varstvu
Na prvem obisku patronažna medicinska sestra oceni kvaliteto življenja osebe s stomo, razmere v družini in njegove potrebe. Na podlagi ocene ugotovljenega zdravstvenega stanja načrtuje, izvaja in vrednoti zdravstveno nego. Medicinska sestra v patronažnem varstvu je usmerjena k psihofizični pomoči bolniku in usposabljanju svojcev ali drugih bližnjih za pomoč pri začetnem uvajanju samooskrbe.
4.0.2 Cilji zdravstvene obravnave v patronažnem varstvu
Patronažna medicinska sestra si na začetku obravnave določi cilje katere želi doseči, pri posameznemu bolniku (npr. zagotoviti kakovostno in kontinuirano zdravstveno nego stome, poučiti svojce o oskrbi stome v primeru, ko je to potrebno, poučevati bolnika s stomo, mu svetovati o izbiri medicinsko tehničnih pripomočkov za oskrbo,..).
4.0.3 Delo medicinske sestre v patronažnem varstvu
Medicinske sestre v patronažnem varstvu pri obisku na domu vedno bolj aktivno vključujejo bolnika v samo nego in oskrbo njegove stome. Pri prvi menjavi bolnik samo opazuje patronažno medicinsko sestro, kako demonstrira menjavo stomalne vrečke, kako poteka nega stome, izrez odprtine in priprava kože. Ob naslednjih menjavah ga motivira, opozarja na pomembne detajle in postopno se vloge zamenjajo, bolnik v celoti poskrbi zase, medicinska sestra pa ostane le še kot svetovalka.
Med samimi obiski patronažne medicinske sestre seznanjajo bolnike o ustrezni prehrani, svetujejo glede spolnega življenja, predstavijo možne komplikacije v zvezi s stomo in ukrepe za preprečevanje le teh. Pomembno je, da bolnik razume, da zaradi stome sprememba higienskih in drugih življenjskih navad izpred operacije, ni potrebna.
Delo medicinske sestre v patronažnem varstvu po obisku osebe s stomo je, da obvešča izbranega osebnega zdravnika, ki je podal delovni nalog. V primeru težav, takoj obvesti zdravnika, dokumentiranje v negovalno dokumentacijo (o stanju stome, stanju kože v okolici stome, prehranjevanju, odvajanju blata,..), kontaktira in sodeluje z ILCO zvezo in ILCO regijskimi društvi, ter se povezuje s službami, ki nudijo bolniku s stomo kakovostno zdravstveno nego in oskrbo s strani enterostomalnih terapevtov. Pomembno je tudi dokumentriranje povratne informacije bolnika, članov njegove družine in pomembnih drugih.
5 Sklici


Telezdravje

1 Telezdravje
Pomembno je, da razlikujemo med izrazoma telezdravje in telemedicina. Telemedicino opredeljujemo kot klinično obravnavo na daljavo, medtem, ko je pojem telezdravje širše opredeljen in poleg klinične obravnave vključuje še ne-klinično obravnavo: zdravstveno vzgojo, administrativne storitve in raziskovanje.
Izraz telemedicina je sopomenka zdravljenju na daljavo, ta danes predstavlja hitro razvijajočo se vejo klinične medicine. Pri tej obliki zdravljenja medicinske informacije prenašamo s pomočjo audio-vizualnih in elektronskih medijev. Sam koncept zdravstvene oskrbe na daljavo se poznali že v preteklosti , zlasti v zelo oddaljenih, redko poseljenih področjih s pomanjkljivo zdravstveno mrežo ali v izjemnih razmerah.
Telemedicina naj bi vsebovala tri glavne kategorije.
*Prva kategorija predstavlja pridobivanje in shranjevanje medicinskih podatkov in posredovanje le teh zdravniku ob primernem času. Prisotnost bolnika in zdravnika pri tej vrsti komuniciranja ni potrebna. Na takšen način lahko bolnik svojemu zdravniku posreduje svoje podatke posameznih parametrov za vodenje različnih bolezni (visok krvni tlak, sladkorna bolezen, astma itd.). Zdravnik na podlagi posredovanih podatkov spremlja potek bolezni, svetuje o , zazna morebitna poslabšanja in predlaga nadaljnje intervencije. Bolnik lahko zdravniku posreduje tudi rezultate preiskav oz. pregledov pri drugih zdravstvenih strokovnjakih (radiološke izvide, slike kožnih sprememb, rezultate citopatoloških preiskav itd.). Nenazadnje lahko na tak način zdravnik družinske medicine pridobiva podatke neposredno od drugih izvajalcev zdravstvenih storitev, z njimi komunicira, usklajuje podatke in jih posreduje bolniku. Ta kategorija omogoča komuniciranje takrat, ko je bolniku in zdravniku najbolj časovno ugodno; bolnik s posredovanjem podatkov sodeluje pri zdravljenju in zdravniku omogoča spremljanje parametrov brez neposredne konzultacije, kar pomeni časovni in finančni prihranek. Med pomanjkljivosti te kategorije štejemo, da se mora zdravnik zanesti na pravilnost posredovanih meritev; nekaterih parametrov ni mogoče izmeriti niti posredovati; nenazadnje pa je elektronsko pošiljanje občutljivih podatkov etično sporno.
*Monitoring nam kot druga kategorija omogoča spremljanje bolnika na daljavo s pomočjo različnih tehničnih orodij. Na takšen način lahko na daljavo spremljamo EKG, nihanje krvnega tlaka itd. Pri monitoringu so posredovani podatki zanesljivi, saj gre za preizkušene in umerjene aparate; možna je hitra intervencija zdravnika pri poslabšanju bolezni; gre za finančno in časovno učinkovit način spremljanja parametrov urejenosti bolezni. Pomanjkljivosti te kategorije so: da gre le za spremljanje parametrov brez pogovora/konzultacije z bolnikom; bolnika spremljamo objektivno ne pa tudi subjektivno.
*Interaktivna oblika komuniciranja med bolnikom in zdravnikom kot tretja kategorija je neposredno, avdio-vizualno komuniciranje s pomočjo telefona (s sliko ali brez), s pomočjo elektronske pošte ali na spletnih portalih. Za tak način zdravljenja je prvi pogoj preskrbljenost s telefonskimi oz. z elektronskimi povezavami. Od bolnika tak način zdravljenja na daljavo zahteva dobro sodelovanje, nekaj tehničnih spretnosti, primerno ohranjanje kognitivne funkcije, zaupanje in dobro motiviranost. Prednosti te kategorije so, da v oddaljenih, redko poseljenih in z zdravstveno mrežo slabo oskrbljenih predelih tak način komuniciranja zdravniku družinske medicine prihrani ogromno časa in stroškov, primerna je tudi v posebnih primerih, ko gre za npr. epidemije ali pandemije. Med slabe strani te kategorije štejemo to, da ima interaktivno komuniciranje nekatere omejitve predvsem pri objektivnem kliničnem pregledu pri elementih, ki terjajo ročne spretnosti, izkušenost ali dodatne veščine (palpacija roba jeter in vrancice, avskultacija srčnih šumov itd.). Večina kroničnih bolnikov spada med starejše bolnike, zato tukaj ne smemo pozabiti na njihovo računalniško pismenost, omejitev spomina, vida in sluha.
1.1 Zdravstvena nega na daljavo
Sodobna družba in njene potrebe zdravstvenemu sistemu narekujejo nove smernice delovanja, zato je za izboljšanje kakovosti zdravstvenih storitev in boljšo celostno oskrbo pacientov primoran rekonstruirati način delovanja. V namen izboljšane in učinkovitejše zdravstvene nege se je razvila elektronska interaktivna zdravstvena nega oziroma zdravstvena oskrba pacientov na domu. Strokovno se imenuje zdravstvena nega na daljavo. Potreba po takšni obliki dela v sistemu zdravstvenega varstva se je pojavila zaradi zrazitega naraščanja števila pacientov s kroničnimi boleznimi, staranja prebivalstva in vse številnejših duševnih motenj med starostniki, ki zaradi manjše samostojnosti potrebujejo obsežnejšo oskrbo. Zdravstvena nega na daljavo je element telezdravja in zajema komunikacijo med pacienti in zdravstvenimi ustanovami, prenos podatkov med njimi in medsebojno obveščanje, zajema pa tudi elektronske zdravstvene kartoteke, telemedicino, e-zdravstveno izobraževanje in e-promocijo zdravja. Zdravstvena nega na daljavo za razliko od telemedicine tako izvaja tudi preventivno zdravstveno dejavnost .
Zaradi množičnega povečanja števila kroničnih bolezni in staranja prebivalsta se države spoprijemajo s povečanjem finančnih izdatkov za potrebe zdravstvene in socialne oskrbe, prav tako so pereč problem premajhne kapacitete in dolge čakalne dobe v zdravstvenih ustanovah. Raziskave kažejo, da bi s sodobnim pristopom zdravstvene nege na daljavo za spremljanje pacientov izboljšali kakovost življenja in poskrbeli za boljšo informiranost pacientov. Ob tem imajo pacienti občutek partnerskega odnosa z medicinsko sestro saj pacientom omogoča podajanje mnenjapri načrtovanju zdravstvene nege in aktivno sodelovanje pri njenem izvajanju. Sistem, ki združuje prvine telekomunikacijskih in informacijskih tehnologij ter zdravstveno nego, izboljšuje zdravljenje pacientov s kroničnimi boleznimi, kar so pokazale študije, opravljene v Združenih državah Amerike. Zdravljenje pacientov s kroničnimi boleznimi je praviloma drago in pogosto neuspešno, z zdravstveno nego teh pacientov na daljavo pa se ne zmanjšajo le stroški in število hospitalizacij in posegov, temveč se občutno izboljša tudi zdravstveno stanje pacientov v primerjavi s klasičnim zdravljenjem. Dobri rezultati so predvsem pri pacientih s kroničnimi boleznimi kot so srčno popuščanje, kronična obstruktivna plujčna bolezen in sladkorna bolezen. Raziskovalci so zaključili, da informacijska tehnologija v sodelovanju z zdravstvenim sistemom predstavlja dragocen pristop k izboljšanju zdravja in oskrbe pacientov s kompleksnimi kroničnimi boleznimi.
V zdravstveni negi na daljavo se odpira mnogo etičnih in pravnih vprašanj in vprašanj o zaupnosti in zasebnosti pacientovih podatkov. V številnih državah je prepovedana, saj so vprašljive licence medicinskih sester , ki izvajajo zdravstveno nego na daljavo. Pravna vprašanja, kot je odgovornost pri malomarnosti, so v veliki meri še nerešena in jih je težko obravnavati v primeru sporov. Pojavljao se tudi poisleki v zvezi z varovanjem osebnih podatkov pacientov. Tako je potrebno za izvajanje najprej potrebno določiti predpise in zakone, ki strogo in natančno urejajo področje.

Terapija