Pega v očesu

Pega v očesu je zbirka kratkih zgodb avtorja . Zbirka je izšla leta 2004 v Mariboru pri Založbi Litera.
Kritiko o tej zbirki je napisala Jelka Ciglenečki. Ugotavlja, da so najboljše tiste zgodbe, ki se ukvarjajo z življenjem v zakonu, kjer je odnos med partnerjema vedno bolj sovražen. Za primer navede zgodbo Pes, za katero pravi, da je konec najbolj presenetljiv in pretresljiv. Za zgodbe kot sta Ples maturantov in Neko bedenje pravi, da gre zgolj za opis neke situacije. Zapisala je tudi, da je za Merca značilna strast po popisovanju. Nekateri detajli zgodbe naj bi ga zapeljali, zato jih tematsko razširi. Posledica je, da se zelo težko vrne k rdeči niti, včasih jo celo popolnoma zapusti. Pohvali zaokroženost zgodb, češ da naj bi bilo to pri nas redkost. Kritizira jezik in slog, ki nam ne nudi estetskega užitka niti posebnega razvedrila.
1 O zbirki
Zbirka obsega 15 zgodb. Vse zgodbe so si tematsko zelo podobne. Povsod gre za osamljenost, smrt, bivanjsko tesnobo, skoraj v vseh zgodbah nastopajo ženske, ki so že bile, ki so ali še bodo prišle v junakovo življenje. Moški protagonist je v svojem življenju vedno malce zgubljen v svojem svetu. V vsaki zgodbi je zaslediti razkol med svetom in glavnim junakom. V večini zgodb je osrednji motiv tujec. Stavki so kratki, a vseeno nosijo neko težo. Veliko je tudi opisovanja, kjer so povedi dolge. Pripovedovalec je v nekaterih zgodbah prvoosebni, drugod vsevedni tretjeosebni pripovedovalec. Skoraj v vseh zgodbah je kraj dogajanja Ljubljana ali njena okolica. Čas dogajanja je sedanjost, velikokrat pa se literarni junak zateče k spominom iz preteklosti.
1.1 Obnove
Slika s krili metuljev (približno 7900 besed)
Zgodba opisuje junakovo rutino, kako gre vedno k istemu okenčku kupit karto, da gre ob enakih urah na vlak in nazaj, da so mu že vsi ljudje znanci ... Sprememba je le ta, da gre on danes zadnjič na to pot. Kasneje izvemo, da mu je umrla mati. Pokojnice, kot jo poimenuje njemu zelo privlačna medicinska sestra, ni želel videti. Niti ni vedel, katere stvari naj za spomin na mamo vzame s seboj. Tokrat je prvič zamudil vlak nazaj, a vseeno srečal isto žensko kot na poti sem. Začela sta se pogovarjati in med njima se je dalo čutiti privlačnost. On je gledal nanjo kot na osebo, ki jo želi oploditi. Ko sta tako stala na postaji, je želel vreči sliko, ki jo je vzel za spomin na mamo s seboj, v smeti. Bila je prevelika, zato jo je postavil ob koš in začel brcati. Steklo je počilo in ona se mu je pridružila pri pobiranju črepinj. Vse se mu je zdelo tako smešno, preprosto in enostavno.
Razglednica (približno 6000 besed)
V pisarni se jim je pridružila še peta oseba, ki ga je zelo motila. Želel se jo je znebiti. Pa vendar, bila je tako privlačna. Začel ji je pošiljati razglednice. Našel je tudi telefonsko številko in jo nenehno klical, a se nikoli javil. Ponovno ji pošlje razglednico in nanjo napiše kraj in uro njunega srečanja. Iz svojega stanovanja jo je opazoval, ko je prišla. Naslednji dan ji jo je ponovno poslal in napisal, kako je bila oblečena na ˝zmenku˝. Kar naenkrat je ona izpod namiznega koledarja potegnila vse razglednice in iz predala vzela šatuljo s kondomi. Poklicala je to neznano številko. Telefon je zazvonil njenemu šefu. Rekel je, kje in kdaj se danes ponovno dobita in odložil. Vedel je, da bo prišla.
Nizko težišče (približno 1300 besed)
Ponovno jo je videl, ko je šel nekega dne sam smučat. Prepoznal jo je od zadaj in podoživljal trenutke z njo. Bila je močnejše postave, zato je imela na smučanju nizko težišče. Sprašuje se, če ji še kaj pomeni. Pristopil je k njej, jo pogledal in spregovorila sta. Prepričan je, da se ga spomni, a nikoli ne bo izvedel, česa se spominja.
Priorja (približno 2600 besed)
Domov je pripeljal novo ˝nevesto˝, da jo bo predstavil očetu in materi. Peljal jo je k jezeru, ki je bilo umazano, industrijsko. Njo je pustil ob njem, sam pa se je malo sprehodil okoli. Ko se je vrnil, je ona z nekom govorila. Prepoznal ga je, zato se mu ni predstavil, čeprav mu je sogovorec povedal, da je prior Ignac Ž. Povprašal ga je o škandalu, ki se je zgodil pred leti v samostanu. Ignac Ž. mu začne pripovedovati zgodbo o samostanskem hlapcu, ki je ubil priorja Benedikta. O dogodku povpraša tudi svojega očeta. Oče mu pove, da ga je hlapec ubil zato, ker se je prior Benedikt tudi spolno znašal nad njim. Zvečer ga o dogodku povpraša nevesta. Ta ji pove, da je bil samostanski hlapec njegov stric, očetov brat, in da se je nato v zaporu obesil.
Pes (približno 5300 besed)
Spremljamo zgodbo o družini. On, ki je svojo ženo enkrat prevaral, se je spraševal, kdo sploh so njegova družina, prijatelji, kakšno vlogo imajo predmeti v hiši ... Za prvi november, ko je družina odšla na grobove in do sorodnikov, je on ostal doma. Samota mu je prijala.
Zvečer, ko sta se z ženo ulegla v posteljo, se nista dotikala, sprave med njima ni bilo. Slišati je bilo le tuljenje psa. Da bi se pobotala, je na ženino prošnjo utišal psa. Vrnil se je v posteljo in čakal, da se ga bo dotaknila. Čutil je svoje krvave roke na njej.
Glasovi in geste (približno 3700 besed)
Zgodba govori o Rudiju, rdečelasem fantu, ki je bil skorajda nem in skoraj povsem gluh. Pripovedovalec opisuje razne dogodke, ki sta jih z Rudijem preživela skupaj. Izvemo, da so Rudija v posebni šoli zaradi rdečih las obsojali, češ naj bi bil kot Judež. Na koncu izvemo, da je slep in gluh zaradi bolezni, ki jo je preživel v otroštvu. Pomagal mu ni niti aparat. Sprašuje se, zakaj niso že prej ugotovili, da mu aparat ne bo pomagal, obenem pa se tolaži z mislijo, da je mogoče pomagal komu drugemu.
Imeti v rokah (približno 1500 besed)
Izvemo zgodbo o fantih in dekletih iz internata. Enkrat se je Boris odločil, da bi šel rad k dekletom in se začel vzpenjati po strelovodu internata. Zmanjkovati mu je začelo moči, zato se je začel spuščati navzdol. Bil je visoko za 2 nadstropji, ko se je spustil. Obležal na tleh. Četudi je bil takrat še živ, so kasneje izvedeli, da ni preživel.
Mala prešuštva (približno 3200 besed)
Zgodba govori o zakonskem paru. Žena je že drugič noseča. On dela v neki firmi, kjer dela tudi ženska, ki ga zelo privlači. Po novoletni zabavi je sodelavko pospremil domov. Skuhala mu je čaj in privlačnost med njima se je stopnjevala, a zgodilo se ni nič. Čez nekaj časa, ko je ženo peljal v porodnišnico, je šel v mesto. Tistega dne jo je ponovno srečal. Povabila ga je k sebi. Zavrnil jo je. Enkrat pa je žensko pripeljal domov. Ko je prišla žena je kot nora zbijala po vratih in vpila naj ji odpre, a odziva ni bilo. Zvečer se je vrnila po kovčke. Jokala je. On pa v teh solzah ni videl več smisla.
Marjetica in arkebuza (približno 8300 besed)
Šel je študirat v Ljubljano. Za vikend je na začetku še hodil domov. Vsak dan ga je klicala mama, ki je bila bolna in jo je zelo skrbelo za sina. Po treh dneh, ko se nista slišala, ga je klicala, naj nujno pride k njej v bolnišnico. Od tistega dne je vsak dan po faksu hodil k njej. V tem času se je začel družiti z Marjetico, ki mu je bila zelo pri srcu. Na dan, ko so njegovo mamo odpustili iz bolnišnice, so se z družbo dobili v gostilni. Marjetica jih je vprašala, če vejo, kaj je to arkebuza. S cimrom sta šla v muzej in spretno ukradla puško, arkebuzo. Vrnila sta se v lokal in Marjetica je bila presenečena, da je on vedel po čem je spraševala. Želeli so vedeti, kako ta stvar deluje. Postavil se je pred puško, ki se je sprožila. Počilo je, ležal je na tleh. Videl si lahko v notranjost telesa.
Neko bedenje (približno 4300 besed)
V službi je napredoval. Po vseh čestitkah, ki jih je prejel, je bil vesel, da je v pisarni končno sam. Že cel dan se ga je lotevala neka čudna zaspanost. Ko se je zbudil iz tega stanja, ni bil prepričan ali je zaspal ali ne. Zaskrbelo ga je, da je v tem času kdo vstopil v njegovo pisarno, mogoče tisti, ki ga je pričakoval. Spomnil se je, da bo mogoče ta, ki ga pričakuje prišel k njemu domov. Odločil se je zapustiti službo bolj zgodaj. Šel je v otroško sobo, se ulegel in zaspal. Popoldne, ko je bral časopis, je ponovno zaspal. Danes že tretjič. V sanjah je videl tiste ljudi. Tiste, ki jih je videl kot otrok, ko so prišli po njegovega očeta. Danes so prišli ponj. Njih je pričakoval. Povedali so mu, da ga bodo v sanjah vedno našli. Nato je spal do naslednjega dne, do odhoda v službo.
Pega v očesu (približno 2900 besed)
Zgodba govori o slikarju, ki ima pego v očesu. V mestu sreča sošolca, ki mu pravi grbavec. Grbavec ga vpraša, zakaj si ne kupi psa, da ne bi bil več sam. Slikar je včasih imel ženo in otroke, a jih je odrinil od sebe. Sedaj živi sam v ateljeju, kjer tudi ustvarja. Ustvarja žensko, ki naj bi bila po opisu sodeč popolna, ko bo dokončana. Z njo se tolaži, zaradi nje ni sam. Zaveda se, da ko jo bo ustvaril, v ateljeju ne bo prostora za oba.
Ples maturantov (približno 3400 besed)
Glavni lik v tej zgodbi je oče, ki mora na maturantski ples svojega sina. Ko je prišel v dvorano, je moral sesti za mizo k svoji družini, ki jo je nedolgo nazaj zapustil. Neugodno mu je bilo. Še posebej takrat, ko je moral plesati s svojo ženo. Po koncu je odšel do svojega avtomobila, kjer ga je ogovoril oče, ki je imel na plesu hči. Povedal mu je, da je vesel, da so že skoraj pri koncu, saj njihove otroke čaka le še faks. Takrat pa se je on zavedel, da še ni vse končano. Pogledal je proti dvorani in videl svojo ženo. Gledal jo je, kako se je usedla v avto in odpeljala. Ples je bil končan.
Polveter (približno 3300 besed)
Spoznal je zelo privlačno žensko, ki ga spominja na neko žensko iz preteklosti, Zdenko. Umrla je, ko je za novo leto odšla s svojim možem na novoletne priprave na morje. Tam se je s svojim inštruktorjem ponesrečila. Sedaj noče izgubiti še nje, ki pa je odšla v Latinsko Ameriko na počitnice. Tolaži se, da ne more ostati vse na pol, da mora biti njena vrnitev iz Latinske Amerike gotova.
Vzeti kraljico (približno 4600 besed)
Izvemo zgodbo o nekem igralcu šaha, Vinku. Spominjal se je, kako ga je enkrat igral s svojim šefom in izgubil. Zabolelo ga je, ko mu je šef rekel: ˝Kaj morete, nekateri pač spregledate kraljico. Podarite jo, ne?˝ Spominjal se je tudi, kako je bilo, ko je s sedanjo ženo preživljal počitnice na morju, kjer se je pri igri pridružil nekaterim igralcem na ulici in izgubil. Od takrat naprej, se ga ni več dotaknil. Nekega dne je prišel domov bolj zgodaj. Preden je vstopil, je slišal glasen smeh. Videl je svojo skoraj slečeno ženo in svojega prijatelja, ki je bil prav tako oblečen le še do pasu, kako igrata šah. Prijatelj ga je povabil zraven in mu rekel: ˝Jaz žrtvujem kraljico, samo zato, da se lahko slečem. Vidiš?˝ Če tega takrat ne bi rekel, bi se mu mogoče podrl svet, tako pa se je nekako nasmehnil.
Blaženi časi (približno 4700 besed)
Zgodba govori o beraču, ki se potika po Ljubljani. Včasih veliko mesto njegovega otroštva, je postalo majhno mestece. Berač pripoveduje zgodbo o moškem, ki je plačeval položnice svoji ženi. Prosil je za stotaka. Moški ga je prav grdo odslovil, češ da nima drobiža, ženska pa ga je še v istem trenutku, ko ga je pogledala, pozabila. Pa je berač vseeno še enkrat poizkusil. Rekel je, da je žejen, a moški se ni dal. Berač je odšel z nasmehom v očeh, ne ve se čemu naproti.
2 Literarni natečaji
Zbirka je bila nominirana za nagrado Fabula 2005.


Hoja po trnjevih poteh

''Hoja po trnjevih poteh'' je avtobiografska kmečka povest v treh delih avtorja Jožeta Krajnca. Izšla je leta 2001 pri založbi Grafika Gracer v Celju.
1 O avtorju
Jože Krajnc
2 O povesti
Uredil in oceno je napisal Anton Gričnik. Avtorja je označil za »preprostega kmečkega očeta«. S »preprostim« je mislil nadarjenega, razgledanega, poglobljenega, občutljivega in za svoje okolje dovzetnega človeka, ki ni imel možnosti za nadaljnje šolanje. Povest, Gričnik pravi morda bolje roman, je razdeljena na tri dele: Mlada leta, Zopet v objemu domačije, V varnem pristanu. Vsi trije deli so med seboj tematsko povezani, da zgodba nemoteno teče naprej. Dogaja se v tipičnem kmečkem okolju pred drugo svetovno vojno in po njej. V povesti so zajete številne stvari iz avtorjevega življenja. Bralcem je želel posredovati nekaj svoje kmečke modrosti in spregovoriti o prejšnjih, mnogo težjih časih, v katerih je človek pokazal trdnost in ogromno volje do življenja. Vojna je bila za ljudi, še posebno za mlade, velika preizkušnja. Ta povest v treh delih pripoveduje o življenju mladega kmeta, navezanega na zemljo, zaradi katere mora veliko pretrpeti, da jo ohrani in obdrži. Povest je spomin na preteklost, na domače običaje, dogodke in kraje, na lepe trenutke, na ljubezen, na družino in na ljudi, ki jih ni več, ker jih je pogubila vojna. Gričnik pravi, da povest temelji na podlagi stvarnega življenja, ne pa zgolj na pisateljski domišljiji. Je stvaritev podeželskega kmeta, ki ni visoko izobražen, zato je pripovedovanje po svoje še več vredno. Začuti se stvarni realizem, ker opisuje življenje takšno, kakršno je bilo. Izredno lepi so opisi narave in okolja. Pisanje je dokaj preprosto, brez kakšnih posebnih ovinkov in zapletov. Avtor je tudi pesnik, kar se opazi pri bogatem jeziku. Misli in besede kar letijo iz njega. Velikokrat se ponavlja, vendar to bralca ne moti, saj si tako stvari še bolje zapomni. Stil pripovedovanja je starinski, neizpiljeni, najdemo veliko arhaičnih in narečnih izrazov. Ob branju bodo starejši obujali spomine na preteklost, mladi pa bodo lahko občudovali možatega in poštenega mladeniča Lipeta, ki je vztrajal na svoji trnovi poti.
3 Obnove
Prvi del: MADA LETA (približno 32640 besed)
V prvem delu spoznamo glavnega junaka Poljanškovega Lipeta. Rad hodi na sprehode v hribe nasproti Pohorja. S prijateljem Alešem sta se na enem takem sprehodu prvič pogovarjala o dekletih. Oba sta bila zaljubljena v dekleti, s katerima nista mogla biti. Ker so bili pri Poljanškovih zelo revni, si je Lipe hotel najti službo v mestu, vendar ga niso hoteli nikjer sprejeti. Nato si je našel službo na žagi. Doma so se po očetovi smrti dogovorili, da bo Lipe podedoval kmetijo, in poskrbel za brate in sestre, ki bodo ostali doma, ko se vrne z vojaščine. Lipe je hotel na cvetno nedeljo Katki podariti pomarančo, ampak ker je ni bilo, jo je dal njeni sestri, naj ji izroči. Eno noč je prišel trkati pod njeno okno, a ona se ni hotela oglasiti, ker ga ni marala. Aleš ga je povabil s seboj na kmetijo na bregu, kamor je rad zahajal, ker so bili tam dobri ljudje. Tam je Lipe spoznal Lenko, ki pa je bila že oddana Branku. Naklonjenost pa ni bila samo z njegove strani, ampak je prihajala tudi z njene. Vendar sta se trudila, da tega drugi še posebno Branko ne bi opazili. Do Lipeta je močna čustva gojila tudi sosedova Zinka, ki je redkokdaj prišla na veselice, ker ji doma niso pustili. Vsako nedeljo sta z Alešem zahajala v to družbo in Lipetovo mati je skrbelo, da ne bi sin zašel na grešna pota. Približeval se je odhod k vojakom. In Lipe se je moral posloviti od doma in dobre družbe. Za slovo mu je Lenka na skrivaj podarila šopek in obljubila, da ga bo počakala, dokler se ne vrne. Kmalu je Hitler napadel Jugoslavijo in veliko ljudi je bilo odpeljanih v taborišča. Ko je bilo konec vojne, fantov ni bilo od nikoder domov, zato se je Lenka poročila s partizanom Janezom, da bo preskrbljena. V zakonu pa ni bila srečna.
Drugi del: ZOPET V OBJEMU DOMAČIJE (približno 28560 besed)
V drugem delu se Lipe vrne domov iz vojne. Bil je ves navdušen, ker je znova videl domačo vas. Vesel je bil domačih še posebno matere, ki ga je nestrpno čakala. Bil je poln zagona, kako bo znova na noge postavil kmetijo in se poročil z Lenko. Posebno se je razveselil obiska prijatelja Aleša. Vendar mu je ta povedal slabo novico, da se je Lenka poročila z drugim. Hudo mu je bilo, ker je vojna vzela njegova najboljša leta in onemogočila, da bi se poročil z Lenko. Zatopil se je v delo, da bi obnovil kmetijo. Zelo ga je prizadelo, ko je umrla mati. Kmalu mu je še Aleš povedal, da se bo poročil in Lipe se je zavedal, da bo izgubil najboljšega prijatelja. Nekega dne je v mestu na sodišču srečal lepo dekle, ki ji je bilo ime Danica. Prišel je k njej vasovat, vendar je bil neprijetno presenečen. Bila je razvajena in lena zato je zgubil zanimanje zanjo. Vpletel se je tudi v politiko in izvolili so ga za predsednika krajevnega ljudskega odbora. Včlanil se je tudi v dramsko skupino, ker ga je igranje na odru veselilo. Kmet Trpnik, ki je bil pomemben odbornik, ga je hotel poročiti s svojo hčerko Minko, vendar se Lipe ni zanimal zanjo. Zaljubljen je bil v Zoro, katero je spoznal na igrskih vajah. Vendar je bila zaljubljena v njegovega prijatelja Tinčeta, ki si je kasneje izbral drugo, ampak Lipe ni več hotel Zore, ker je vedel, da ni zaljubljena vanj. Zopet si je našel delo na žagi, kjer je opazil Lucijo, ki mu je takoj padla v oči. Luciji Lipe ni bil všeč, ker je čakala, da jo bo zasnubil bogat kmet iz doline. Med tem časom so zgradili zadružni dom in na otvoritvi, je srečal Katkino sestro Vido. Postala mu je všeč in jo je začel osvajati, ampak je bila Vida zaljubljena v Francija in ga je čakala, da jo bo zasnubil, zato je Lipeta zavrnila. Čez nekaj časa so se dogovorili še za eno odrsko uprizoritev in na vajah sta se Vida in Lucija skušali približati Lipetu. Vida ga je hotela imeti za rezervo, ker Franci ni kazal posebnega zanimanja za njo. Lucija je tudi spoznala, da bogati kmet ne bo prišel po njo. Tako sta obe iskali njegovo pozornost. Z Lucijo ni hotel biti, ker se je grdo obnašala do njega in zvedel je, kaj naj bi ona govorila o njem. Vidi je dal priložnost, ker je bila iskrena in dobrega srca, čeprav ni bila vajena dela na kmetiji. Oba sta vedela, da ona Francija in on Lenke, ne bosta čisto pozabila, vendar sta se po dolgih pripravah vseeno poročila.
Tretji del: V VARNEM PRISTANU (približno 24480 besed)
V tretjem delu opazujemo Lipetovo skupno življenje z njegovo ženo Vido. Lipe se je zelo trudil in opravil marsikatera dela namesto nje, da bi bila srečna. Vida se je tega zavedala in skušala je pripomoči po svojih zmožnostih. Ljudje so ju ogovarjali, da jima skupno življenje ne bo šlo in bo kmetija propadla, ker Vida ni vajena trdega dela. Vendar sta s skupnimi močmi dokazala nasprotno. V zakonu je prišlo do nesporazumov, še posebno ko je Lipeta dvakrat ogoljufala kmetijska zadruga. Bili so prijatelji z Lucijo in Mirom. Vendar je bilo Luciji vedno žal, da ni za moža vzela Lipeta, ko je imela priložnost. Vida in Lipe sta obnovila hleve kupila kosilnico in zgradila novo hišo. Imela sta štiri otroke, vendar jima je ena hčerka umrla. Nekega dne ga je obiskal tudi stari prijatelj Aleš, ki se je ponudil v pomoč pri gradnji hiše. Lipe je upal, da bo njegovo kmetijo prevzel najmlajši sin Lojze. Starejša dva sta se izšolala in odšla živet v mesto. Vendar so mladi v tem času zelo neradi prevzeli delo na kmetiji. Lojze se je najprej upiral, ker nobeno dekle ni hotelo priti na kmetijo in tudi Vida ni bila najbolj navdušena, da bi njen sin garal na zemlji, kakor sta onadva z možem. Vendar Lipe ni hotel dopustiti, da bi kmetija in s tem vso njegovo delo in delo prednikov, prišlo v tuje roke. Ko je Lojze kupil prvi avto so se odpeljali na izlet na Pohorje. Tam je Lojze spoznal Dorico, ki mu je postala všeč. Izkazalo se je, da je Dorica Lenkina hčerka. Skupaj so preživeli dan. Lojze in Dorica sta se zelo ujela, ker je Dorica imela rada živali in zemljo. Veselilo jo je delo na kmetiji. Tako sta se Lipetov sin Lojze in Lenkina hčerka Dorica poročila in prevzela kmetijo.


Usodna privlačnost

Tone Partljič: ''Usodna privlačnost (Pet novel o ljudeh in živalih)''. Ljubljana: Pisanica, 2001,167 str. .
1 O avtorju
Tone Partljič
2 O zbirki
Zbirka ''Usodna privlačnost'' avtorja Toneta Partljiča obsega pet novel o ljudeh in živalih. Knjigo je izdala založba Boruta Ingoliča Pisanica v Ljubljani leta 2001.
"O usodni povezanosti ljudi in živali govorijo Partljičeve novele v tej knjigi. O usodi, ki je v nas in izven nas. Govorijo o življenju in umiranju na skrivnosten ali usoden način, govorijo o gozdu, vodi, otokih in rečnih bregovih. To je drugačna knjiga in drugačen Tone Partljič, včasih napet in vesel, pa obenem tudi tragičen, tak pač kakršna sta usoda in življenje samo ..." (Beseda na ovitku, 2001)
Zbirka govori o »magnetizmu, ki posameznika vabi k zlemu, o krivici, zmoti in upanju, tudi o varljivem početju, ki se kar najbolj razlikuje od obnašanja živali.« (Bratož 2001: 27.)
2.1 Obnove novel
*Medvedek (približno 4300 besed)
Novela govori o medvedki in njenih treh otročkih. Spomladi se je družina odpravila na pot, ker je bilo njihovo bivališče pod Krimom v nevarnosti. Med potjo se je najmanjši medvedek, Rjavček, zaradi svoje radovednosti izgubil, mama pa je mislila, da jo je zapustil. Rjavček je izgubljen zataval v mesto, Ljubljano, kjer si je našel bivališče pred šolo. Tam so ga opazili otroci, ki so ga brž zatožili ravnateljici, ta pa je nemudoma ukrepala. Kmalu je prišla policija, ki je medvedka brez pomisleka ustrelila. Zaradi tega naglega dejanja so se porajala raznovrstna vprašanja, prvo med njimi je bilo, zakaj niso uporabili uspavala.
*Lovec Jelenc in jelen (približno 14.400 besed)
Osrednja oseba druge novele je lovec Rudi Jelenc. Vsako leto pridejo na lov na območje Snežnika pomembni lovci iz tujine. Rudi tako kot vsako leto tudi letos pričakuje pomembnega gosta, gospoda Lombardija. Italijan letos ni prišel sam, ampak ga je spremljala mična, vsaj trideset let mlajša gospodična Carmen, s katero se je Rudi tudi zapletel. Lombardi je za afero seveda izvedel in se mu maščeval. Ko sta se nekega dne odpravila na lov za jelenom, je Rudi splezal na skalo, pod katero je bil obstreljen jelen in ko je hotel na skalo potegniti še Lombardiju, je ta njegovo roko izpustil. Rudi je padel in za tri mesece pristsal v bolnišnici. Prisegel je, da se bo maščeval Lombardiju in jelenu, ki ga je prisilil, da je splezal na skalo. Ko je izvedel, da je Italijan doživel srčni infarkt, je svoje maščevanje usmeril v jelena. Po dolgem času iskanja ga je le našel, ga zmagovito ustrelil medtem pa mu je spodrsnilo, kar je bilo zanj tudi usodno.
*Deček in somica (približno 10.400 besed)
Novela pripoveduje o ribiču Zlatanu in njegovi ženi Mari. Ko je Mara zanosila, je bilo veselje neizmerno, saj sta se osemnajst let trudila zanositi. Rodil se jima je deček Zlatibor. Vzporedno se odvija še zgodba o somici Marmor. Marmor se je rodila somu Črnemu, ki je bil najmogočnejši med vsemi somi in somici Lepi, ki je s svojo lepoto prekašala vse somice. Marmor je odrasla in postala najlepša somica med vsemi. Odrasel pa je tudi Zlatibor, ki se je razvil v lepega, postavnega, plavolasega in modrookega dečka, ki ga je svet reke Donave neizmerno privlačil. Ko je dopolnil sedem let, mu je oče obljubil, da ga bo peljal na lov. Oče Zlatan je držal svojo obljubo in sina peljal na lov. Med ribolovom se je zgodila nesreča, Zlatiborja je v vodo potegnila riba. Ampak to ni bila navadna riba, ampak somica Marmor, ki si je že od nekdaj želela spoznati svet ljudi. Prav tako pa si je Zlatibor želel spoznati svet Donave. Oba sta dobila, kar sta želela.
*Morski pes Reks (približno 11.100 besed)
Novelo pripoveduje prvoosebni pripovedovalec, pisatelj, ki se odpravi na otok Ilo, da bi poiskal lasten mir in se posvetil samemu sebi. Na otoku Ilo je pretežno ostarelo prebivalstvo, ker se je večina odselila v Ameriko bodisi zaradi vojaških obveznosti bodisi iz osebnih razlogov. Domačini so do tujcev nestrpni, tako ne morejo sprejeti, da se je Mara Golobica poročila s Tonetom, po njegovi smrti pa takoj s Frankiejem. Prav tako je bilo za njih nesprejemljvo tuljenje psa Reksa, ki je tulil vse od gospodarjeve smrti naprej. Domačini so se ga poskušali znebiti, tako da so ga odpeljali na otok, kjer ni ne vode ne hrane. Mislili so, da Reks ne bo preživel, a na njihovo zmoto je ostal živ.
*Ljudmila in jagnje (približno 10.800 besed)
Tudi zadnja novela se odvija na otoku Ilo. Zakonca Tone in Ljudmila sta se za božične praznike odpravila na otok Ilo. Tone si je dneve krajšal z ribarjenjem, Ljudmila je veliko brala in se sprehajala po otoku. Med sprehodom je opazila jagenjčke in jih nemudoma vzljubila. Med domačini je natakarica Katarina edina, ki medse sprejme Marina, ki se je pred kratkim vrnil iz Amerike. Domačini se ga bojijo, ker je pretepel Ivana Galeba, saj ga je ta označil za norega. Ko je Ivan izvedel, da je Katarina zanj shranila jagenjčka, se je razburil in jagenjčka zaklal. Seveda so vsi obtožili Marina, a Ljudmila se je dokopala do resnice in odkrila, da je moril Ivan Galeb.
2.2 Novela
Da gre za novele nas opozori že podnaslov,to pa potrjujejo še nekatere druge značilnosti novele: obseg (kratka ali srednje dolga pripoved), v ospredju je en dogodek, ki vsebuje dramatičen, usoden preobrat, višek napetosti (usmrtitev medvedka, zdrs lovca s skale ter smrt lovca in jelena - dva presenetljiva dogodka, smrt dečka in somice, tuljenje psa, ki naj bi bil mrtev, obglavljeno jagnje in odkritje krivca), skrčen dogajalni prostor (dogajalni čas je izrazito skrčen le v zadnji noveli), nastopa malo število literarnih oseb.
2.3 Motivno-tematska analiza
V ospredju sta predvsem dva motiva, življenje in smrt, ki sta neločljivo povezana, vsako živo bitje je minljivo. Poleg tega se pojavijo še motivi maščevanja, nestrpnosti in varanja. Velik pomen lahko pripišemo tudi vodi (Donava, morje) in gozdu, tako za ljudi kot za živali. Živalim predstavljata življenjsko okolje, ljudem pa sporostitev. Razlika je v tem, da živali nedolžno bivajo, medtem ko človek s svojim prihodom uniči njih ali njihovo življenjsko okolje. Tema je eksistencialna. Za človeka je največkrat usodna njegova želja po nečem novem, večvrednosti.
2.4 Jezikovno-slogovna analiza
V okviru zvočnega sloga izstopa onomatopoija, rime najdemo predvsem v dveh pesmih v noveli Deček in somica. Besedni slog zaznamujejo številne pogovorne in čustveno zaznamovane besede (največ je ljubkovalnih besed), med tropi so najpogostejši ukrasni pridevki in primere. Raba tujejezičnih izrazov je smiselna in estetsko učinkovita, saj sta Lombardi in Carmen Italijana, nekateri prebivalci otoka Ilo pri svojem govoru še vedno uporabljajo številne angleške izraze, saj so mnogo let živeli v tujejezičnem prostoru. Na čustvenost sloga poleg čustveno zaznamovanih besed kažejo brezvezja, številna mnogovezja in vzkliki. Slog je realističen in stvaren (odsotnost v noveli Morski pes Reks).
2.5 Pripovedovalec
Skozi celotno zbirko novel prevladuje epski pripovedovalec, ki občasno zaniha k lirskemu, v prvih treh novelah tretjeosebni in avktorialni pripovedovalec, v zadnjih dveh prvoosebni in personalni pripovedovalec, vendar sta slednja v manjši meri prisotna tudi v prvih treh novelah, kadar gre za notranji samogovor.
3 Nagrade
* Prešernova nagrada za satirično komedijske igre (1980)
* Levstikova nagrada za knjigo Hotel sem prijeti sonce (1982)
* Grumova nagrada za dramo Moj ata, socialistični kulak (1984)
* Glazerjeva nagrada mesta Maribor za življenjsko delo na področju kulture (2006)
4 Viri in literatura


Samsara

Matjaž Pikalo. ''Samsara''. Ljubljana: Prešernova družba, d.d., 2005 (Koledarska zbirka). 133 str. 1800 izv. Ilustriral: Marjan Manček.
1 O avtorju
Matjaž Pikalo
2 O zbirki
»Samsara ni sladoledni vrt, ampak deklica, da ji ni para, ki ima zelo rada sladoled,« pravi na začetku nove knjige o Samsari pisatelj Matjaž Pikalo, ki ga zelo radi prebirajo mladi bralci. Samsara je deklica, da ji ni para, zaradi mnogih reči in vragolij, ki jih počne – sploh pa zato, ker se tako neustrašno spopade z ustanovo, kakršna je šola, s katero se sreča prvič, kar pomeni za njeno življenje, tako kot za življenje vsakega otroka, veliko prelomnico. Kratke zgodbe se začnejo z vstopom v prvi razred in se končajo s počitnicami, ko Samsara osvoji vso potrebno znanje, ki si ga tako neučakano želi osvojiti že od prvega šolskega dne. Pri tem ji ves čas potrpežljivo stoji ob strani njena družina. Samsarina prvošolska doživetja so iz sodobnega sveta, napisana na duhovit način, s prav tako duhovitimi ilustracijami pa jih je dopolnil Marjan Manček.
Zbirka obsega 13 zgodb. Namenjena je otrokom in mladini. Vse zgodbe so si tematsko dokaj podobne, saj v vseh nastopajo Samsara, njena družina, ki jo sestavljata mami in papi ter mlajši brat Kangelček, Samsarini sošolci v 1. razredu OŠ Tišina in učiteljica Bodifer, ki se znajdejo v različnih situacijah. Povsod se v dogajanje vpletajo vragolije, ki jih počne Samsara in hkrati spoznava šolo, življenje izven družine in širšo okolico. Čas dogajanja je sedanjost. V vsaki zgodbi lahko najdemo za otroke nekaj poučnega in koristnega.
Samsarino pravo ime je pravzaprav Sara. Ime sta ji dala mami in papi. Mami je hotela, da je hčerki ime samo Sara in nič drugega, papi pa je želel, da bi bila njegova hčer poimenovana še kako drugače kot samo Sara. Tako je njuna deklica postala sam' Sara oz. Samsara.
Jezik je preprost, saj je knjiga namenjena mlajšim bralcem in jim mora biti razumljiva. Avtor uporablja veliko dialoga, večkrat pa v besedilo vnese tudi slengovske besede, kot so poimenovanja igrač in poimenovanja Samsarinih sošolcev.
2.1 Obnove zgodb
Deklica, da ji ni para.
Pisatelj v prvi zgodbi predstavi Samsaro. To je deklica, ki ima zelo rada sladoled. Ime sta ji izbrala mami in papi, poleg njiju dveh pa njeno družino sestavlja še Kangelček, Samsarin mlajši brat. Samsara vedno, ko se podpiše, namesto črke M nariše veliko srce. Stara je šest let in gre v prvi razred. Lase ima spletene v drobne kitke, te pa so okrašene s koraldami in pisanimi trakovi. (približno 470 besed)
Šolska torba.
Samsara gre v prvi razred, a nima šolske torbe. Z družino se odpravi v trgovino po torbo, a so te zelo drage. Nobena ji ni všeč, saj ni po njenem okusu; ali so preveč otroške, preveč vsakdanje ali pa preveč fantovske. Iz trgovine odidejo brez torbe.
Do prvega šolskega dne je samo še en dan, Samsara pa še vedno nima torbe. Na obisk pride Žarek, njen sosed. Zanjo ima presenečenje – prinesel ji je šolsko torbo, saj sta njemu starša kupila dve, ker se nista mogla dogovoriti, katera je za njunega edinega sina boljša. Samsara si torbo pripravi, nanjo napiše svoje ime, potem pa se odpravi igrati z Žarkom. (približno 1650 besed)
Prvi šolski dan.
Na Samsarin prvi šolski dan je deževalo, zato si omisli posebno obleko in pričesko. Pred blokom jo papi fotografira z njeno novo torbo. Iz pelerine se vidijo samo Samsarine velike sinje oči in prifrknjen nosek. Oče Kangelčka in njo naloži na kolo in opravijo se v vrtec ter šolo.
V šoli jih sprejme ravnatelj Terček. Pelje jih v veliko in svetlo učilnico, kjer Samsaro že čakajo njeni novi sošolci in nova učiteljica Bodifer. Učiteljica razloži, da edino njihova šola izvaja konvergentni program, a staršev in otrok to pretirano ne zanima. Učenci se nato predstavijo in spoznajo med sabo. Prvega šolskega dne je kmalu konec in učenci prvega a navdušeno stečejo iz razreda proti domu. (približno 2150 besed)
ITG.
Samsara noče več v šolo, saj tam sedijo in se pogovarjajo, ona pa bi se rada naučila brati ter pisati. Tega dne zamudi h pouku in učiteljica Bodifer jo prvič le opozori.
Učiteljica danes pelje otroke ven, saj bodo izvajali šolski predmet ITG, tj. izraz telesa ob glasbi. Samsara in sošolec Mark se stepeta, a ga ona ustavi in prestraši. Na pomoč prideta ravnatelj Terček in šolski psiholog.
Zunaj se otroci in učiteljica posedejo po travi in pojejo pesmice.
Po šoli se Samsara vozi s kolesom. Kolo pelje že čisto sama in to celo s samo eno roko! Naučil jo je papi. Ko pride mami iz službe ji hčerka pove, da jo je danes napadel najmočnejši fant v razredu, ona pa se je spremenila v pošast in ga prestrašila. (približno 2000 besed)
Varno čez cesto.
Samsara hodi v šolo že en trimester. Danes pelje Samsaro in Žarka v šolo šofer Žarkovih staršev. Samsara komaj čaka, da bo novico delila s svojimi sošolci in starši.
Danes je na obisku v prvem a gospod poliist, da otroke nauči prometne varnosti. Na računalniku poišče spletno stran policije in jim pokaže semafor. Učenci se učijo, kdaj lahko prečkajo cesto. Zdi se jim najbolje, da si varnost na cesti pogledajo v praksi. Sprehajajo se po cesti in se učijo o pomenih prometnih znakov. Učiteljica Bodifer ugotovi, da med učenci manjka Roko Brzina. Policist pokliče na policijsko postajo, kjer sprožijo iskalno akcijo. Samsara predlaga, da gredo najprej pogledati h Roku domov. Prav ona je prva v vrsti in jih vodi. Roka najdejo doma na varnem, Samsara pa je ponosna, saj prav ona najde sošolca in reši iskalno akcijo. (približno 2220 besed)
Roditeljski sestanek.
Prvi trimester gre h koncu. Učiteljica naroči otrokom, naj doma staršem sporočijo, da bo v šoli roditeljski sestanek. Papi se odpravi v šolo, a ker nima varstva za Samsaro in Kanglečka, gresta zraven tudi oba otroka.
Starši gredo na roditeljski sestanek v učilnico, vsi otroci pa morajo v telovadnico, kjer se bodo igrali. Samsaro premaga radovednost. Bratca odpelje v telovadnico, sama pa gre pred vrata učilnice in prisluškuje sestanku, saj jo najbolj od vsega zanima, kdaj se bo naučila pisati zavozlane črke. Nenadoma se vrata učilnice nepričakovano odprejo. Samsaro najdejo, ko prisluškuje. Na srečo iz telovadnice priteče Kangelček, ki si želi igranja s sestro. Ko je sestanka konec, pridejo straši v telovadnico po svoje otroke. (približno 1920 besed)
Noč čarovnic.
Samsara se noči čarovnic nadvse veseli, čeprav ji je ravno ta dan umrl tamagoči, vrsta igrače. V šoli priredi tiskovno konferenco in žalostno novico sporoči tudi svojim sošolcem.
Učenci so v šolo prinesli buče in lotijo se rezljanja. Semena iz buč so shranjevali posebej, saj so posušena zelo dobra, iz njih pa se dela tudi olje. Ko so buče gotove, se učenci oblečejo v čarovnike in čarovnice. Samsara si obleče črno ogrinjalo in si natakne kriv nos z bradavico. Na glavo si posadi koničast klobuk, da je videti kot čisto prava čarovnica. Zagrnejo so zavese, ugasnejo luči in prižgejo sveče. Igrajo se različne igre, medtem pa se ena izmed buč zakotali po tleh in nenadoma v razredu gorijo zavese. Na pomoč prihiti ravnatelj Terček in ogenj pogasi. (približno 2120 besed)
Izperi, izpljuni.
Danes gre Samsarin razred k zobozdravniku, čeprav učenci nad tem niso preveč navdušeni. V čakalnici je živo kot v učilnici. Medicinska sestra najprej povpraša otroke o njihovih zdravstvenih karticah in jih prosi, naj jih na računalniku na hodniku potrdijo. Sestra jih spodbudi, naj se eden od otrok javi, da gre prvi v ordinacijo. Nihče se ne javi, niti Mark, ki je najmočnejši v razredu. Pravzaprav se Mark joče, Samsara pa medtem zbere ves pogum in gre prva k zobozdravniku. Na stolu se počuti kot na vesoljski ladji. Eden od zob se maje, zato ga zobozdravnik izpuli. Preden zapusti ordinacijo ji da zob, da ga bo doma nastavila zobni miški, zobozdravnik pa jo opozori še na pravilno umivanje zob.
Doma nastavi zob pod blazino in zobna miška ji prinese denar. (približno 2350 besed)
Valentinovo ali ne valentinovo.
Danes hoče Samsara iti v šolo še posebej lepa. Naliči se tako, kot vidi to početi mamico. Oče ji razloži, da valentinovo ni praznik za otroke, pač pa za odrasle, predvsem pa za trgovce, a Samsare to ne gane. Pravi, da je zaljubljena v Žarka.
V šoli želijo otroci praznovati, a učiteljica Bodifer ne ve, če se to po konvergentnem programu sme. Učenci učiteljico prepričajo v praznovanje. Izdelujejo različne izdelke iz papirja in nanje napišejo sporočilca. Samsara naredi veliko srce in nanj napiše: Bodi srečen! Pod to se podpiše. Naredi še eno srce, ki ga podari Marku, drugo pa odnese domov. To srce je za mami in papija, vendar pa jo na poti iz šole prestraši pes in papirnato srce ji pade iz rok, ona pa iz strahu zbeži in nanj pozabi. Domov pride žalostna, saj je izgubila darilo za starše, zato celo popoldne spet izrezuje srčke in nanje piše sporočilca, ki jih nato podeli članom svoje družine. (približno 2430 besed)
Kim Yan Li.
Učenci dobijo v prvi a novega sošolca. Kim Yan Li prihaja iz Kitajske, njegovi starši pa imajo v mestu kitajsko restavracijo. Učiteljica Bodifer otroke prosi, naj bodo z novim sošolcem prijazni in naj mu pomagajo. Kim Yan Li pride v razred. Oblečen je v kimono in nekoliko mu je nerodno. Svoje nove sošolce povabi, naj obiščejo restavracijo, kjer delajo njegovi starši.
Restavracija se imenuje Bela opica. Učenci se posedejo za majhno mizico. Najprej jedo juho, nato pa riž in zelenjavo. Kim Yan Li sošolcem pokaže, kako se pri jedi uporablja palčke. Sošolci se trudijo ponavljati za njim, a jim ne uspe. Ob slovesu jim novi sošolec za spomin podari kitajske paličice. (približno 1920 besed)
Nenavaden dan.
To jutro je povsem nenavadno. Samsara je pokonci in se pripravlja za šolo, a papi jo opazuje in ugotovi, da ima hčer vročino. Pa ravno danes, ko ima papi razgovor za novo službo! Kangelčka in Samsaro pusti doma. Starejša sestra nauči bratca žvižgati. Zdi se ji neverjetno, da se v šoli tega ne učijo. Potem se otroka igrata knjižnico. Samsara naredi bratcu knjižnično izkaznico.
Popoldne, ko prideta domov mami in papi, prineseta s sabo vrečko sladoleda in nov album za Samsaro. Navdušena sta nad tem, da je starejša sestra naučila Kangelčka žvižgati. (približno 2490 besed)
Dan odprtih vrat.
Samsara noče v šolo, želi si počitnice. Napiše celo pismo Unicefu, da šolski sistem ni pravičen.
Pred šolo tega dne plapolajo zastave. Zastave so obešene zato, ker je danes dan odprtih vrat. Na hodniku je zbrana množica ljudi, katere pozdravi ravnatelj Terček. Še posebej lepo sprejme evropsko delegacijo, ki so jo v šolo povabili prav ob tej priložnosti. Evropska delegacija pride tudi v Samsarin razred, kjer jim otroci zapojejo slovensko narodno pesmico. Starši učencev, njihovi sorodniki in prijatelji z zanimanjem spremljajo dogajanje. Preselijo se v telovadnico, kjer otroci plešejo. Samsara se vrti in skače po telovadnici. (približno 2000 besed)
Vaja dela mojstra.
Samsara noče več v šolo, saj si želi počitnice. Papi jo prepriča, de je v šolo potrebno iti le še nekajkrat, potem pa bodo imeli dolge poletne počitnice. Naredi ji celo posebno pričesko, ki se imenuje gusarska pričeska.
Učiteljica Bodifer preverja znanje, ki so ga učenci pridobili v prvem letu obiskovanja osnovne šole. Na tablo napiše besedo solata in vsi otroci znajo besedo prebrati, le Samsara molči. Namesto solata prebere sobota. Nerodno ji je, a ne zajoka. Gre na stranišče in se zapre v kabino. Učiteljica pride h njej in jo spodbuja h branju. Pove ji, da se brati najhitreje naučiš tako, da skušaš prebrati vse, kar vidiš napisano: naslovi v časopisih, knjigah, nalepke, oglasne table, napisi, itd. Samsara ima občutek, da je učiteljica njena prava prijateljica.
Ko po koncu pouka Samsara odhaja domov, se spomni kaj ji je svetovala učiteljica. Do doma ugotovi, da zna prebrati večino besed, ki jih vidi na poti.
Doma jo čaka papi, ki ji je prepleskal sobo, dobil pa je tudi novo službo. Družina je zelo vesela.
Samsara se v nekaj tednih nauči zelo dobro brati. Kmalu prebere svojo prvo knjigo, do konca počitnic pa jih prebere kar dvajset. (približno 1940 besed)
3 Odmevi v javnosti
O Samsari piše Cvetka Bevc v prilogi Književni listi v Delu. Tam zapiše: "Čeprav Matjaž Pikalo v svoji knjigi Samsara pojasni, da je Samsara deklica in ne sladoledni vrt, imamo ob koncu knjige občutek, da smo se sprehajali s prijaznim natakarjem po vrtu otroške domišljije, kjer so se kratke zgodbice ponujale kot kepice različnih in prvovrstnih okusov. K temu v prvi vrsti pripomorejo avtorjeva iskrena zavezanost in zaveza otroškemu svetu, prešerna odzivnost na aktualno realnost in tankočuten posluh za otroško stisko, kjer je lahko pomemben tako novi album pokemonov kot »kulska« frizura. Pri tem se Pikalo izkaže s pisateljsko doslednostjo, ki ostane disciplinirano zbrana na jezikovni ravni (pogovorna otroška govorica je spretno umeščena v tretje osebno pripoved), izbiri tematike (izseki iz Samsarinega prvega šolskega leta), doživljajsko neposrednostjo (nakup šolske torbe, jutranji rituali, srečanje s policajem, obisk pri zobozdravniku, praznovanje Valentinovega, sprejemanje sošolca iz tuje dežele, obisk evropske delegacije, požar v šoli, tiskovna konferenca za umrlim tamagočijem …) in ustrezno dogajansko napetostjo, kateri ne manjka poetičnosti, radoživosti in humorja. Zgodbice popestrijo še duhovite ilustracije Marjana Mančka, podpisane z ustreznimi poimenovanji podob ali stripovskimi zaznamki." (2006: stran 3).
O Samsari je v reviji Sodobnost pisala tudi Lili Gumb in sicer: "Sploh lahko rečemo, da bo bralcem – če jim je bil všeč Luža – skoraj zagotovo všeč tudi Samsara; prvi vtis bo manj navdušujoč kvečjemu zato, ker smo se Pikalovega mojstrstva že navadili; če ga še ne poznate, pa bo srečanje s Samsaro še toliko zanimivejše." (2006: stran 11–12)
4 Nominacije in nagrade
Zbirka Samsara je bila leta 2006 nominirana tudi za nagrado Desetnica.
5 Viri in literatura
Viri
* Matjaž Pikalo: Samsara
Literatura
* Cvetka Bevc: Književni listi. ''Delo'' 47/179 (2006). Stran: 3.
* Lili Gumb: Matjaž Pikalo: Samsara. ''Sodobnost'' 70/2 (2006). Stran: 11–12.
**


Vrsta za kosilo

Urška STERLE: ''Vrsta za kosilo''. Ljubljana: ŠKUC, 2006 (Zbirka Vizibilija).
1 O avtorici
Urška Sterle je slovenska pisateljica, prevajalka, performerka in aktivistka za pravice LGBT skupnosti. Rodila se je 3. september 1979 v Celju. V srednješolskih letih je sodelovala na srečanjih mladih pesnikov in pisateljev, in sicer kot pesnica. Tovrstno ustvarjanje je kmalu zamenjala s pisanjem proze in prevajanjem iz angleškega jezika. Je skrbnica Lezbične knjižnice in v okviru lezbičnih dogodkov prireja performense. Njene recenzije in kritike najdemo v revijah Lesbo in Lezbnik. Vsa njena dela so izšla pri zbirki Vizibilija. Zabeležena je v kronologiji ''Lezbična sekcija LL: kronologija 1987-2012 s predzgodovino.'' Leta 2007 je za prvenec prejela Zlato ptico, ki jo podeljuje Liberalna akademija. Leto kasneje je bila ista zbirka nominirana za Dnevnikovo Fabulo.
2 Dela
2.1 Zbirki kratkih zgodb
*''Vrsta za kosilo'', ŠKUC, (2006)
*''Večno vojno stanje'', ŠKUC, (2010)
2.2 Prevodi
* Audre LORDE: ''Zami:novo črkovanjemojegaimena'', ŠKUC, (2012)
* Djuna BARNES: ''Damski almanah'', ŠKUC, (2009)
* Sarah SCHULMAN: ''Zakaj nisem revolucionarka'', ŠKUC, (2005)
3 O zbirki
Zbirka kratkih zgodb Vrsta za kosilo je zšla leta 2006 pri ŠKUC-u v zbirki Vizibilija. Zbirka je bila nagrajena z Zlato ptico (2007) in nominirana za Dnevnikovo Fabulo (2008). V zbirki je enaindvajset kratkih zgodb. Vse zgodbe pripoveduje prvoosebna pripovedovalka, čas dogajanja je prehod Slovenije iz socialističnega v kapitalistični sistem, prostor pa je Ljubljana, največkrat prostori namenjeni LGBT populaciji.
3.1 Obnove zgodb
Ljubav (približno 300 besed)
Pripovedovalka izriše svoj odnos s punco v istospolni zvezi. Kako skupaj opazujeta lepo žensko, kako ju neznanec zmerja s in kako ju je strah, da bi ju nekdo nekoč fizično napadel. Vse, kar si v resnici želi, pa je ljubiti in risati življenje sebe z žensko.
Zadnja postaja (približno 1920 besed)
Pripovedovalka se vkrca na vlak. Vseskozi ji dela težave kravata, ki se je ne more rešiti. Dogajajo se absurdne reči: babica v kupeju vnučku izkoplje oči, ljudje na vlaku jedo iztrebke, prepovedano je branje knjig in ko želi zbežati, okostnjaki, ki visijo iz vlaka, govorijo. Na vlaku so tudi umetniki in mačke. Slednje ukradejo straniščno ogledalo in v njem gledajo svet v pravi podobi. Na koncu se pripovedovalka pridruži prav njim.
Apokalipsa (približno 1400 besed)
V postapokaliptični družbi se je sistem razdelil na tiste, ki imajo naziv Človek, in tiste, ki jih kličejo Nižji. Družina je postala norma in privilegij, tvoje intelektualno in fizično stanje je docela izdelano, najmočnejša sila, ki napaja orožje, je Pohlep, bistvo te družbe pa je izkoriščanje Človeka po Človeku.
Novi časi (približno 940 besed)
Zdravstvo
Lirski subjekt je punčka. Sedi v učilnici in posluša učiteljico. Ne zapisuje si, ker so ji sošolci polomili očala. Ko učiteljica to vidi, jo nadere, potem pa se to zgodi še enkrat, ko punčki očala neprestano padajo z nosa. Punčki ne pripadajo nova očala, zato še naprej vztraja s polomljenimi.
Ekonomija
Punčko v vrsti za šolsko kosilo nadere socialna delavka, saj ji mati ni plačala malice za prejšnji mesec. Punčka je osramočena in naslednji dan je ni v šolo, saj mati dobi plačo šele naslednji teden.
Sociala
V paru za šolski projekt mora biti s Klavdijo, ki vedno smrdi in jo v šoli nadirajo zarati slabe higiene ter jo je mati zaradi uši postrigla skoraj na balin. Punčko doma opozorijo, naj ji ne hodi preblizu, in ji perejo lase s šamponom proti ušem.
Politika
Za katedrom sedi učitelj, ki je kot napitan prašiček. Učenci se kot prašički drenjajo za malico. On, ki je tam, da iz njih naredi ljudi, pa jih najprej kliče prašički in potem še prasci.
Dolgčas (približno 2300 besed)
Družinsko kosilo ob rojstnem dnevu. Mizi za odrasle in otroke sta ločeni, čeprav za mizo za otroke sedi sama, saj so punčke v naročjih pri mamicah, fantje pa pri mizi za odrasle. Razvijejo se debate o vremenu, športu, dietah, telefonih, politiki … Družina deluje kaotično. Kaos se stopnjuje vse do fizičnih obračunavanj. Ko je večerje konec, so vsi zadovoljni in pravijo, da je bilo zabavno.
Poslovilna zabava (približno 700 besed)
Dvorišče stavbe s spominsko ploščo nasproti občine. Ona in dve ženski kadijo travo in njej je slabo. Spominja se, da je ena izmed njiju, njena bivša, zdaj zdajšnja s to, tretjo. Z bivšo se pogovarjata, da ni več starih ran, čeprav je očitno, da so. Leta kasneje se zaveda, da je lezbijka s posledicami moškega nasilja.
Dežela groze (približno 1740 besed)
Dve deželi, ki ju ločuje sumljiva krhka skorja, ki je nihče ne prečka. Razpoka se širi. Ona visi na vrhu, privezana z vrvjo. Ona živi v deželi groze. Vidi ostanke drugih žensk, nekaterih se spomni. Izriše podobe iz usode življenja in odraščanja. Želi si priti iz dežele groze, čas se izteka, strah jo je, ko prigrizne vrv, zapre oči.
Širokopleče zgodbe (približno 1450 besed)
Z dekleti so se večkrat odpravile zabavat v bližnjo tujino. Tam ji je v oči padla D. Vsakič, ko se je vrnila, sta se opazovali in koketirali, nikoli se med njima ni nič zgodilo.
Podobe (približno 240 besed)
Na različnih prostorih za zabavo srečuje ljudi, ki jih pozna in jih ima rada. Delajo različne stvari, eno vedno poljublja, sprašuje se, ali naj poljublja vse.
Sedem služabnikov za brisanje riti (približno 580 besed)
Ona, Sara in nek gej rišejo sceno. Strah jo je, da bo kdo od njih treh umrl. Vsi trije bodo pozabljeni, ko bodo umrli. Ali se bodo ubili sami ali jih bo ubil kak skin. Vsi, ki jih srečuje, govorijo v dvojini. Ona mora vedno govoriti v ednini.
Aritmija molka (približno 450 besed)
S punco sta doma. Pripovedovalka opazuje drugo pri pisanju. Na tipkanje punce gleda nekoliko erotično. Predstavlja si, kako ji zleze v naročje in si jo vzame. Na koncu ugotovimo, da si je vse le predstavljala, kajti tista druga še vedno piše.
Perzijka (približno 390 besed)
Mačka se tu in tam skrivnostno in zapeljivo podrgne obnjo. Sta nekje na javnem kraju, namenjenem LGBT skupnosti. Ona je vsakič bolj radovedna in želi si, da bi mačka na njej pustila sledi s kremplji. Mačka jo vse bolj izziva in se vselej le mačje drgne obnjo.
Blitzkrieg (približno 330 besed)
Dogajanje na različnih javnih prostorih za druženje LGBT populacije. Z žensko se dolgo le spogledujeta in želi si jo dotakniti, ampak se vedno premisli. Dotikata se z besedami in se že imata, vendar še vedno nista v fizičnem stiku. Na koncu se vpraša, če se res ni kaj dogajalo med njima.
Ona je ona je ona (približno 1250 besed)
Opazuje žensko, ki dela v Lezbični knjižnici. Ne ve, če tista druga ni le prijazna, ampak vseeno hodi, saj ji je všeč in povabi jo domov in nič se ne zgodi. Govori o svojih zgodbah, kako se prepletajo, kako se iz njih dela kaos, zaključi s tem, da ne more povedati nič o njej, tudi zdaj ne, ko sta končno skupaj, ker se spreminja, ker se obe vseskozi spreminjata in ker je ona le ljubav in ljubav ji predstavlja mir.
Roadblock (približno 280 besed)
Jenis, ona, njena punca in Tanja pri eni izmed njih poslušajo glasbo, gledajo filme, kjer homoseksualce pretepajo, in poskušajo biti aktivistične. Tanja napiše nekaj protestne e-pošte, Jenis se prepira s sosedi, ona pa svoji punci predvaja zanjo najlepšo ljubezensko pesem z naslovom Help me.
Emilijine solze (približno 1500 besed)
Za mizo sedijo majhna črna opica, hrček, mačja boginja, Moro in ona. Pogovarjajo se o Emiliji, katere solze niso bile solze bolečine, ampak solze jeze. Sledijo štirje kratki intermezzi in živali pojedino zaključijo z branjem feminističnih člankov. Strah jih je, ker letos odpade dan boja proti nasilju.
Splošne teme (približno 1120 besed)
Gre za nekakšen monolog, kjer pripovedovalka govori o razmišljanju ob čestitkah, ki jih dobijo ženske ob kandidaturi, o užaljenosti doktorice znanosti, o političnih pravicah žensk, o malih honorarjih, od katerih iz danes na jutri živijo lezbične aktivistke … Zaključi, da je to vsa resnica njenih zgodb.
Not' (približno 800 besed)
Ženska, ki pripoveduje zgodbo, se po Ljubljani srečuje z žicarji, ki nimajo prenočišča, zvečer pa se zabava v Monoklu.
Prostor za mizo (približno 400 besed)
Ona skupaj z določenimi ljudmi sedi za mizo in nad njimi je meč, ki je produkt ljudi, ki verjamejo v mit o krščanski Evropi. Na cesti sreča znanca, ki pri sedemindvajsetih ve, kaj hoče in kam gre. Njej se zdi to nemogoče.
Tujec (približno 1300 besed)
Pripovedovalka, ki je svoje stanovanje natrpala s knjigami, se ponoči bori s hrupom mladih, ki hodijo z zabav. Naposled s knjigami založi še okno. Nekega dne na sebi odkrije obraz, ki ni njen. Tujec jo hoče prepričati, da ostane izolirana, ona se bori s knjigami, da pride do okna. Ko ji uspe, tujca ni več, knjige pa ji začnejo govoriti, med drugim tudi o uporu. V naročju ves čas drži knjigo, na kateri piše: Knjiga je orožje, vzemi jo v roke! Pri metanju knjig na ulice se ji pridružijo meščani. Na ulice mečejo govoreče knjige, zaradi katerih niso postali tujci.
Pripoveduj, moja temna Inamo (približno 410 besed)
Pripovedovalka nagovarja Inamo, naj ji pripoveduje o ljubezni in lepoti žensk. Potem izriše podobo o pogumni Indijanki iz sanj, s katero ima čustveno razmerje. Ko se bodo slike, ki jih riše z Inamo, končale, bo umrla.
4 Odmevi v javnosti
Ob predstavitvi prvenca (2007) je Tjaša Razdevšek pisala o pisateljičinem suverenev in neizprosnem komuniciranju z bralci. Istega leta je Ana Rozman zapisala kratko recenzijo zbirke, ker poudari predvsem živost njenih likov in njihovo težavo ob izražanju notranjih čustev. Ob prejetju Zlate ptice so knjigo označili za kritiko sodobne slovenske malomeščanske družbe. Hkrati pa so te kratke zgodbe videli kot intimno pričevanje o ljubezni in strasti. Leta 2008 je Varja Velikonja napisala članek, v katerem se ozira predvsem na politično angažiranost Sterletove v zbirki.
Sterletova je z zbirko nastopila na samostojnih literarnih večerih in festivalih.
5 Viri in literatura
Viri
Urška Sterle: ''Vrsta za kosilo''. Ljubljana: ŠKUC, 2006 (Zbirka Vizibilija).
Literatura
Varja Velikonja: ''Predelovanje ovir v kulturne produkte : Urška Sterle ''. Delo (2008), 19.


Slovenska književnost 1965–2015

*Uvod
:*Obdobje 1945–1965
:*Literarnozgodovinska metodologija
:*Politični, gospodarski, kulturni kontekst
*Produkcija
:*Bibliografija (Cobiss)
:*Organiziranost (Društvo slovenskih pisateljev, poetike, manifesti)
:*Šole ustvarjalnega pisanja: revije ''Mentor'', ''Mlada pota'', Andrej Blatnik, Branko Gradišnik, Peter Božič, Miha Mohor, Boris A. Novak, Dane Zajc ...
:*Študij književnosti:*Subvencije, štipendije, honorarji
:*Jezik
::*Književnost Slovencev, ki pišejo v španščini, nemščini, angleščini, italijanščini …
::*Matična, zamejska in zdomska književnost
::*Prevodna književnost
::*Narečna književnost, književnost v slengu
::*Prevodi slovenske književnosti v druge jezike, npr. Prevodi slovenskega zgodovinskega pripovedništva
:*Prvi natisi in ponatisi
:*Avtorstvo
::*Avtorji (socialno poreklo, poklic, spol, starost, stan (mladina, seniorji), nazor, pokrajinski izvor, prebivališče (ruralno : urbano, tujina)
:::*Prevajalci
:::*Pokrajinsko poreklo
::*Smeri in skupine
:::*Generacije, krogi, omrežja, »klike«
:::*Skupine: partizanski, ljudski, mladinski, gejevski, ezoteriki, pisateljice, otroci, seniorji, prekmurski, urbani
::*Uredništvo
::*Uporabnik in avtor kiberteksta
*Distribucija
:*Založbe
:*Knjigarne, antikvariati, knjižni klubi
:*Knjižnice
:*Samozaložbe
:*Nastopi (tiskovne konference, branja, sejmi, nastopi na TV):*Množične izdaje za prodajo na bencinskih črpalkah, v veleblagovnicah in trafikah
:*Mediji
::*Knjiga
::*Periodika: literarne in kulturne revije, časniki (podlistek, literarne priloge), »fenzini« (anarhistični, gejevski …)
::*Časopisi
::*Zvočne knjige
::*Novi mediji (besedilne zbirke na spletu, hiperliteratura …; notesniki, bralniki, mobilni telefoni …)
::*Gledališče
::*Dramatizacije (gledališče, radio, film, TV, strip, libreto, uglasbitev, recitacija, performans, postdramsko gledališče z montažami tekstov, računalniška igra)
*Recepcija
:*Izvirna in prevedena književnost
:*Branje (izposoja, kupovanje)
:*Poslušanje
:*Gledališka recepcija
:*Recepcija kibertekstov
:*Avtorske pravice:*Bralski forumi (TV, splet: Knjižni molji)
*Besedila
:*Vrste
::*Poezija
:::*Metrična poezija: statistike metričnih, strofičnih idr. repertoarjev
:::*Prosti verz
:::*Priložnostna in »absolutna« poezija
:::*Poezija in glasba: popevke, šansoni, rep
:::*Pesniški žanri: epigram, aforizem, haiku, pesnitev, sonet …
::*Dramatika
:::*Eksperimentalni in ljudski oder, monodrame
:::*Komedija
:::*Poetična drama, stand-up, magična drama …
::*Proza
:::*Kratka proza
:::*Romani
::::*Teme
::::*Dogajališča
::::*Prozni žanri
:::::*Zgodovinski roman (biografski roman, časovni roman)
:::::*Pustolovski roman
:::::*Fantazija
:::::*Avtobiografija
:::::*Družbeno kritični roman
:::::*Duhovna literatura
:::::*Znanstvena fantastika
:::::*Kriminalka
:::::*Humoristična literatura
:::::*Mladinski žanri
:::::*Drugi žanri: potopisna literatura (planinska literatura), športni roman, kmečka povest, pornografija, ženska literatura, dr. roman, fanovska literatura, o različnih poklicih/statusih (manekenka, študent, zapornik, ločenka, umetnik, invalid …)
:::::*Nežanrska proza
:::*Esejistika
:::*Literarizirana proza (potopis, dnevnik, spomini, avtobiografija, kolumna, pričevanje, zgodovina, priročniki …)
::*Literatura v medijskih hibridih (intermedijska umetnost, digitalne skupnosti, literarne igre …)
::*Jezik (slovenščina, v drugih jezikih, v narečju, v slengu)
:*Slogi
::*Modernizem
:::*Reizem, karnizem, letrizem, ludizem …
:::*Neoavantgarde in retrogarde, minimalizem
::*Dediščina realizma, naturalizma in moderne (simbolizma, neoromantike); moderne oblike realizma in angažirane literature; regionalizem
::*Postmodernizem
*Obdelava
:*Literarna kritika in esejistika
:*Literarna zgodovina
::*Kritika literarnega zgodovinopisja
:*Literarna teorija in metodologija (domače in tuje »šole«, revije (SR, JiS, PK …), zborniki, monografije:*Kanonizacija
::*Uredništvo kritičnih izdaj (Zbrana dela slovenskih pesnikov in pisateljev)
::*Antologije
::*Nagrade
::*Ponatisi, proslave, jubileji, konference, simpoziji, muzeji, spominska obeležja in sobe, literarne poti, digitalizacija, besedilne zbirke
:*Inštitucije: fakultete (FF, PeF, FF UMb, Fakulteta za humanistiko v Kopru, Univerza v Novi Gorici), inštituti (ZRC SAZU), akademija, slovenistike v tujini ...:*Uporaba v filozofiji, sociologiji, zgodovini, psihologiji, etnologiji, muzikologiji, kulturologiji …
:*Literatura v reklami, v grafitih, v osmrtnicah, ob osebnih obletnicah in drugih družabnih priložnostih
:*Literatura in druge umetnosti (slikarstvo, kiparstvo, arhitektura, glasba …)
:*Literatura in stvarnost (fiktivnost, roman s ključem, tematizacija aktualnih zgodovinskih dogodkov)
:*Literatura in (kulturna) zgodovina
:*Literatura in pravo (cenzura, odgovornost, etika)
:*Literatura in politika (dvorni poet, zapornik, ljudski tribun)
::*Literatura in kultura (nacionalno, intelektualno)
:*Literatura in ekonomija
:*Literatura in prostor: geomapiranje, prostorske prezentacije
:*Literatura in konkurenčni mediji:*Literatura v šoli
::*Učbeniški izbori
::*Učni načrti
::*Osnovna šola
::*Srednja šola
::*Fakulteta
::*Obvezno šolsko : rekreativno branje
::*Otroci s posebnimi potrebami
*Sklep
:*Literatura po 2015?
:*Literarna veda po 2015
1 Opombe
Prenesi v poglavja, na katera se nanašajo, potem ko odpreš stran za poglavje.

Slovenska književnost 1965–2015
Literatura
Miran Hladnik
Knjige


Grenka roža

1 O avtorju
Vinko Šmajs je slovenski literat, publicist in pedagog. Rodil se je 11. 7. 1924 v Parižljah pri Braslovčah. Osnovno šolo je obiskoval v Braslovčah, nižjo gimnazijo pa v Žalcu. Izpite za peti in šesti razred gimnazije je opravil leta 1946, leta 1948 pa je opravil učiteljsko maturo na državnem učiteljišču. Diplomiral je iz slovenskega in ruskega jezika na Filozofski fakulteti v Ljubljani.
Poučeval je na nižji gimnaziji v Prevaljah, od leta 1952 v Velenju na osnovni šoli v stari konjušnici, od leta 1959 pa na Osnovni šoli Mihe Pintarja Toleda. Potem pa je vse do upokojitve poučeval na Rudarskem šolskem centru, kjer je deloval tudi kot pomočnik direktorja in vodja izobraževanja odraslih.
Vinko Šmajs je bil gibalo kulture na šolah, na katerih je bil zaposlen, petnajst let pa je bil tudi tajnik na Zvezi kulturnih organizacij Velenje.
V Šaleški dolini je dolgo zbiral pesmi mladih, ki jih je izdajal v knjižicah Moja pesem ni le moja pesem. Več kot trideset let je bil honorarni dopisnik pri časopisu Večer in pri reviji Otrok in družina, ukvarjal pa se je predvsem z vzgojno problematiko.
Vinko Šmajs je za delo v Zvezi kulturnih organizacij prejel srebrni in zlati list. Dobil je Kajuhovo nagrado mestne občine Velenje in posebno priznanje Kulturne skupnosti Velenje za ljubiteljsko delo v društvih. Prejel pa je tudi državno priznanje, in sicer srebni in zlati venec.
2 Dela
2.1 Zbirke kratke proze
* Krik iz mladosti (1997)
* Grenka roža (2000)
* Hvalnica dnevu (2003)
* Tudi jesen je lepa (2006)
* Sonce mojega življenja (2006)
* Skriti dnevnik (2007)
* Pokošeno klasje (2009)
* Mama, rad te imam (2010)
* Vijugasta cesta do večnosti (2011)
* Posvetilo dragemu očetu (2012)
3 O zbirki
Zbirka kratke proze Grenka roža je izšla leta 2000 pri založbi Studio Rebernik. Spremno besedo je napisala Zofija Mazej Kukovič, dve krajši besedili, v katerih so navedene misli o sami zbirki, pa sta napisala Ivo Stropnik in Josip Bačič.
V zbirki je 18 kratkih zgodb. Stropnik meni, da je morda ravno število 18 simbolni sinonim za odraslost, polnoletnost in modrost retrospektivnega pogleda na avtorjevo otroštvo–mladost–odraščanje, kar pa je tudi temeljno motivno-tematsko obzorje lirično zaokroženih črtic, ki so prostorsko-folklorne prispodobe tržaškega in idiličnega hmeljarskega sveta ob Savinji. Za zgodbe v zbirki Grenka roža je značilna domačijska literarna snov. Za Vinka Šmajsa je značilno kratko in jedrnato ubesedovanje. Njegove zgodbe so jasne in literarno talentirane formulacije zapisanih misli, nostalgij, spominjanj. Zgodbe ne zadovoljijo bralčevih pričakovanj, ker so stereotipne, zato jih lahko uvrščamo med trivialno literaturo.
3.1 Obnove zgodb
Žlahtni kup zrnja (približno 690 besed)
Pripovedovalec se spominja poletnega jutra, ko je moral k Jurkovim pomagat mlatit in mleti pšenico. Med delom je opazoval gospodarja Tineta in njegovo ženo Micko, ki sta se ves čas spogledovala. Po končanem delu mu je Micka v zahvalo podarila hlebec belega kruha in denar. Ko je prišel domov, je hlebec in denar podaril materi.
Nagrada (približno 2300 besed)
Pripovedovalec se ob pogledu na modro knjižico, ki jo je kot šolar dobil od nadučitelja kot nagrado za pridnost, spominja šolskih dni. Spominja se, kako sta z Dragico prepevala pred celim razredom in kako so z zanimanjem in radovednostjo poslušali učitelja zgodovine, ki jim je pripovedoval zanimive zgodbe. Pripovedovalec spomine konča z mislijo, da dandanes nagrade uničujejo ljudi.
Grenka roža (približno 1840 besed)
Pripovedovalec se spominja dneva, ko je moral z očetom na trgatev hmelja. Medtem ko je obiral hmelj, je ves čas mislil na Anko in jo vztrajno čakal, saj mu je obljubila, da mu bo prišla pomagat. Potem ko so hmelj potrgali in posušili v sušilnici, so ga morali prodati, da je njegov oče lahko plačal dolgove. Oče je želel prodati hmelj po visoki ceni, vendar je s prodajo dolgo zavlačeval, tako da ga je na koncu prodal po zelo nizki ceni. Tako je družina živela v hudem pomanjkanju in dolgovih.
Peterčkove poslednje sanje (približno 1270 besed)
V zasneženi decembrski noči se pripovedovalec spominja dne, ko je v prazničnem decembru s sošolci igral igrico o umirajočem Peterčku. Pripovedovalec je igral vlogo zdravnika, ki se je trudil pozdraviti Peterčka, vendar mu ni uspelo. Med gledalci, ki so bili zelo navdušeni nad igro, je bila tudi pripovedovalčeva mati, ki ga je zelo pohvalila. Po končani predstavi sta pripovedovalec in njegova prijateljica Vikica, ki je v predstavi igrala Peterčka, odšla v cerkev poslušat orgle in petje. Pripovedovalec se spominja njene bližine in topline, ki jo je oddajala.
Padec srebrnika (približno 1150 besed)
Pripovedovalec se na praznik velike noči spominja, kako je še kot otrok s svojimi brati komaj čakal, da jih obišče Brednikova botra, saj jim je vsako leto pred belo nedeljo prinesla pisanko – kolač in pirh za vsakega otroka. Tisto leto pa so poleg pisanke dobili tudi srebrnike. Sanjali so, kaj vse bi si lahko kupili s tem denarjem. Na koncu so morali vsi užaloščeni denar dati očetu, saj je moral poplačati dolgove. Dandanes, ko pripovedovalec stoji pred postajami trpljenja, dojema trpljenje, ki ga je prvič doživel že takrat, ko je moral očetu dati srebrnik.
Od Celja do Žalca … (približno 2540 besed)
V poletnih dneh, ko je bilo najbolj vroče, so v Savinjski dolini ljudje začeli s trgatvijo hmelja. Med trgalci je bil poleg pripovedovalca tudi gospodarjev sin Tone, ki se je med trgatvijo zaljubil v Anito. Ponoči, ko so vsa dekleta že spala, je Anka mislila na Toneta, ki se je okrog polnoči znašel v njeni postelji, v kateri sta se predala drug drugemu. Pred odhodom je Tone Aniti podaril prstan. Ko je Anita rodila, je Tone prišel na Dolenjsko, potem pa sta kmalu odšla na njegovo domačijo. Njun sin je hitro rasel in pomagal očetu pri delu. Ko je bila Anita ponovno noseča, je Tone hudo zbolel in kmalu zapustil Anko z dvema sinovoma. Anito je Tonetova smrt zelo prizadela, niti ni vedela, če bo zmogla živeti brez njega.
Vijolica (približno 460 besed)
Pripovedovalec stoji na dvorišču in razmišlja o materinskem dnevu. Spominja se, kako je na travniku polnem cvetlic, nabral veliko vijolic, ki jih je želel podariti materi za njen praznik. Medtem ko je nabiral vijolice, se je njegova mati že vračala iz službe, tako da ga je kar naenkrat presenetila na travniku. V zadregi ji je podaril rože, ona pa ga je toplo stisnila k sebi. Njena toplina je še dandanes prisotna v njegovem srcu.
Impresija rumenega trenutka (približno 800 besed)
Ob cvetoči vrbi se v pripovedovalčev spomin prikrade Anka, ki jo je imel zelo rad. Videl je njeno podobo in se v mislih pogovarjal z njo. Z mislimi je odtaval na grob, v katerem je počivala. Povedal ji je, da ji ni nikoli priznal, kako mu je nekajkrat prizadela srce. V toplem pomladnem dnevu pripovedovalec ve, da nobena pomlad ne bo več takšna, kot je bila takrat, ko je bila Anka še ob njem. Pripovedovalec svoje razmišljanje zaključi s tem, da je zelo pomembno, da se zavedamo vseh trenutkov, življenja in samega sebe.
Rdeča potonika (približno 570 besed)
Pripovedovalec se sredi travnika polnih rož, med katerimi so tudi potonike in hortenzije, spominja matere, kako mu je kot otroku velevala, da ne sme trgati potonik. Še danes se spominja njenih besed in njenih sivih toplih oči, ki jih ne bo nikoli pozabil. Nekaj metrov stran od njega v travniku raste rdeča potonika, ki ga spominja na mater in njegovo mladost, ki se ne bo vrnila.
Vrtnica (približno 460 besed)
Pripovedovalec leži na plaži ob morju. Na vodi zagleda rdečo vrtnico, ki ga spominja na mamo in njegovo ljubezen. Spominja se, kako je materi izročil vrtnico, kako ga je v vročih julijskih dneh trepetajoče čakala. Spominja se njenega magičnega pogleda, ki je večen, vendar izgubljen. Spominja se svoje matere, dotikanja vsega, kar se vrača k njej.
Astra (približno 570 besed)
Pripovedovalec se spominja poznega jesenskega jutra, v katerem so ga vodenke prosile, naj še ne odide. V gosti megli se je zazrl v astro, katere popek se je razbohotil v velik bel cvet. Do bele astre je čutil posebno naklonjenost, saj je ob zvonjenju zvonov začutil, da je njegovo prijateljico Miro dokončno uničil rak. Ob tem je začutil veliko žalost, cvet pa je pustil, da je zrasel v šopek namenjen njegovi pokojni prijateljici Miri, ki je v srcu začutila njegov poljub.
Krik (približno 1270 besed)
Pripovedovalec se spominja julijskega dne, ko je dobil poziv v vojsko. Mati mu je pripravila kovček, ki ga je čakal v veži. Vedno znova ga je opominjala, da ne bo zamudil vlaka. S svojimi očmi je še enkrat preletel vsak delček svoje domačije. Mati je bežno preletela njegov obraz, oba pa sta skrivala solze, ki so se zadrževale v njunih očeh. Ob zvoku vlaka se je odpravil proti železniški postaji. Na poti proti postaji se je spominjal študentskih let in Ančke, ki ga je vsako jutro čakala na postaji. Ko je prišel na vlak, se je usedel in nemo gledal, v srcu pa so mu še vedno odzvanjale materine besede. Še dandanes se v njem pojavlja krik iz mladosti, ki je znamenje in hrepenenje po vrnitvi.
Gelika (približno 1730 besed)
Pripovedovalec se spominja velikonočne sobote, ko je na poti srečal Geliko, ki je bila namenjena k blagoslovu. Gelika je po petem razredu šla služit kruh k Pšeničarjevimi. Trdo je delala in tako privarčevala nekaj denarja. Gospodar, ki je bil velik pijanec, se je spomnil, da bo zgradil marof. Ker sam ni imel denarja, mu ga je morala posoditi Gelika, čeprav je mislila, da si bo s tem denarjem lahko opremila sobo. Ko ga je prosila, da ji vrne denar, se je gospodar zapodil za njo, tako da je padla po stopnicah in si zlomila noge. Stara Pšeničnica in Pšeničnik sta kmalu umrla, Gelika pa je sanjala, da bo denar dobila nazaj, da si bo lahko opremila sobo in k sebi povabila sorodnike. Ko jo je pripovedovalec ponovno videl na velikonočno soboto, je vsa zapuščena stala ob cesti, njeno srce pa je še naprej sanjalo.
List in človek (približno 350 besed)
Pripovedovalec razmišlja, kako je tehnologija uničila notranjost naših src. Naša notranjost je polna sebičnosti in hlepenja po denarju. Pravi, da je danes praznik dan mrtvih samo simbolična točka, da popolnoma ne pozabimo bližnjih
Sončnica (približno 800 besed)
Pripovedovalca je pretresel spomin na tisti dan, v katerem se je z Ančko sprehajal po poti, na kateri se je pred njima odprlo bogato polje sončnic. Na polju polnih sončnic sta se ovijala drug okoli drugega, trepetala sta in izgubila nedolžnost. Na zgodnji jesenski dan si želi, da bi se lahko še enkrat zagledal v sončnico, v mladostne oči, ampak ni tiste zadnje njegove želje, da bi uzrl rumeno in kipečo zrelost.
Nehanje v novembru (približno 920 besed)
Pripovedovalec se spominja zasneženega novembrskega dne, ko so v Miri ugašale zadnje iskre življenja. Za hip se je prebudila, potem pa se je ponovno pogreznila v sanje. Samo še zadnja iskra jo je ohranjala pri življenju, ji povzročala blodnje in jo klicala k sebi. Novembrsko sonce je še enkrat posijalo v Miro, potem pa jo je vzelo k sebi. Počasi je preraščala v eterično in duhovno občutenje sveta.
Plamenček (približno 920 besed)
Pripovedovalec se spominja, kako je v kleti skupaj s svojima bratoma, Ludvikom in Francijem, tlačil zelje. Spominja se tudi sošolca Vanča in njegove prve ljubezni, sošolke Dragice. V teh dneh, ko so ljudje razposajeni na cesti, se pripovedovalec spominja svoje matere, njenih toplih, nežnih nepozabnih pogledov. Upa, da se bo vsaj še enkrat srečal z njimi, ki so ga zapustili. Prepričan je, da vse dobre stvari tega sveta nikoli ne umrejo, zato tudi piše besede o dobroti in ljubezni, ker ne bodo nikoli umrle.
Miklavž in srebrna ura (približno 800 besed)
Pripovedovalec se spominja, kako je kot otrok težko čakal na Miklavža. Ko se je prebudil, je hitel k mizi, na kateri so bila Miklavževa darila. Močno si je želel ure, ki pa je ni dobil, zato je bil zelo žalosten. Mama ga je potolažila in mu obljubila, da mu jo bo Miklavž zagotovo prinesel naslednje leto. Stopila je k njemu in ga objela. Opazil je, da so njen obraz prekrile solze. Še danes, ko njegove matere ni več, ima občutek, da ga njena dobrota objema takrat, kadar to ljubezen najbolj potrebuje.
4 Kritike
Stropnik meni, da je število zgodb po obsegu prej premalo kot preveč za povprečno samostojno knjižno objavo. Sicer zbirko pohvali in ji pripisuje veliko vrednost. Po njegovem mnenju je to proza, ki bo z literarno manj zahtevnimi Slovenci zmeraj živela, pa tudi kakšnega zahtevnejšega bralca ne bo pustila ravnodušnega.
V spremni besedi Zofija Mazej Kukovič Vinku Šmajsu izreka hvaležnost, ker jo je zelo dobro naučil slovenskega jezika, hkrati pa ga prosi, naj ne preneha s pisanjem. O sami zbirki Grenka roža pa pravi: ''»Knjiga Grenka roža, v najpreprostejši obliki, daje bralcu podoživljanje idiličnih in romantičnih otroških dni na vasi. Mnogo tega sem sama doživela, zato je v črticah izražena neizmerna ljubezen do matere in domačije, zame pesem, ki me ponese v otroške sanje.«''
5 Viri in literatura
Viri
Vinko Šmajs: ''Grenka roža''. Velenje: Studio Rebernik, 2000.


Kosec koso brusi

Lado Kralj: ''Kosec koso brusi''. Ljubljana: Študentska založba, 2001. 153 str. 500 izv. .
1 O avtorju
Glej članek o Ladu Kralju.
2 O zbirki
Knjiga Kosec koso brusi je zbirka petih zgodb avtorja Lada Kralja, ki obsegajo 5616 – 8323 besed. Zbirka je izšla leta 2010 pri Študentski založbi.
"Kosec koso brusi je knjiga petih daljših pripovedi, ki se dogajajo vse od sedemdesetih let prejšnjega stoletja pa do našega časa. Časi se sicer menjujejo, a kot da so vedno enako dušeči za nemirne in neprilagojene individualiste." (Beseda na ovitku, 2010)
Naslov zbirke je vzet iz revolucionarne partizanske pesmi, ki se pojavi tudi v zadnji zgodbi.
Zgodbe je žanrsko težko opredeliti, razen zgodbe Kosec koso brusi, ki je predelava slavne srednjeveške moralitete Slehernik. Štiri zgodbe ( Država in revolucija, Rien ne va plus, Pojedina pri Druškoviču ter Kosec koso brusi) so pred izdajo knjige že izšle v revijah, zgodba Stolp norcev pa je bila prvič objavljena v tej zbirki. Večinoma se zgodbe dogajajo v Ljubljani, le zgodba Stolp norcev se v celoti odvija izven slovenskega ozemlja, na Dunaju. Drugi kraji dogajanja so še Mirna Peč, Unterjeserz in Notranjska.
Zgodbe se med seboj zelo razlikujejo, vendar je med njimi tudi nekaj povezav. Zgodbe si kronološko sledijo. Ko prebiramo zgodbe po vrsti, potujemo skozi čas. Prva zgodba, Država in revolucija, se odvija v sedemdesetih letih, druga zgodba, Rien ne va plus, najverjetneje v osemdesetih letih, tretja, Pojedina pri Druškoviču, v devetdesetih letih, zadnji dve zgodbi, Stolp norcev in Kosec koso brusi pa lahko uvrstimo v sodobnost. Zgodbam je skupno tudi pomanjkanje nedoločnikov ter nekatere nerazvozlane skrivnosti, ki bralca še dodatno pritegnejo.
2.1 Motivno-tematska analiza
Zgodbe opisujejo družbene okoliščine v zadnjih štiridesetih letih. Njegovi junaki so tipični nosilci družbenih vlog. Nekateri motivi, ki se pojavljajo v zgodbah, so vzeti iz resničnega življenja. Takšni sta zgodbi Pojedina pri Druškoviču ter Kosec koso brusi. Prevara upokojencev iz zgodbe Kosec koso brusi se je zgodila njegovi mami, o moškem, ki je umrl v izredno slabih socialnih razmerah, pa so mu pripovedovali prijatelji.
Tematsko so si zgodbe različne. Govorijo o gledališču v času socializma, zasvojenosti z igrami na srečo, človeku, ki je živel in umrl v zelo slabih socialnih razmerah, mlademu paru, ki si je želel uspeti na Dunaju s svojim igralskim talentom in o plačilu za storjene napake pred najvišjim sodnikom.
Motivi, ki se pojavljajo v zgodbah so: motiv zasvojenosti z igrami na srečo, nasilja nad ženskami, negotovosti, smrti, osamljenosti, prevare.
Kot je Lado Kralj povedal v intervju za časopis Delo, se v njegovih zgodbah mešajo realistične prvine z elementi fantastike. Pisanja zgodb se je lotil skoraj na enak način kot Zola. Raziskal je objektivne okoliščine in stvari realistično opisal, kar se kaže predvsem v zgodbi Rien ne va plus.
2.2 Jezikovno-slogovna analiza
Za Kraljev slog je značilno izpuščanje nedoločnikov (npr. ničesar ni videt, namesto ničesar ni videti). V besedilih se pojavlja tudi veliko pogovornih besed (npr. pod mus, filing, šibaj, šansa, komplicirano …). V nekaterih zgodbah se pojavijo pesmi (npr. v zgodbi Kosec koso brusi se pojavi partizanska pesem) ali pa misli v tujih jezikih (angleščini, hrvaščini …). Kralj je uporabil v zgodbi Rien ne va plus nekaj žargonskih besed (npr. sistem adoptivnega fotra, La boule passe, deranžirat žeton …). V zbirki so prisotne tudi prvine nižjega pogovornega jezika (vulgarizmi in kletvice).
2.3 Pripovedovalec
V dveh zgodbah (Država in revolucija in Stolp norcev) je pripovedovalec tretjeosebni. Prvoosebni pripovedovalec pa je v preostalih dveh zgodbah ter v dnevniškem delu zgodbe Pojedina pri Druškoviču.
2.4 Novela
Zgodbe so po obliki novele, čeprav avtor zanje uporablja izraz kratka proza. V intervjuju, ki ga je avtor imel za revijo Delo, je povedal, da tega izraza ne uporablja, ker se mu zdi, da je ta izraz nekaj historičnega, da ni več v uporabi. Ob izdaji zbirke mu je Tomo Virk čestital in pri tem za njegove zgodbe uporabil izraz novele. Da gre za novelo, potrjujejo tudi nekatere značilnosti novele: obseg (srednje dolga pripoved), v ospredju je en dogodek (dramska igra, igranje iger na srečo, pojedina pri Druškoviču, neuspeh z gledališko predstavo, potovanje k večnemu sodniku), pripovedovanje je dramatično in napeto, skrčen dogajalni prostor.
2.5 Obnove
*Država in revolucija (približno 8323 besed)
Zgodba govori o gledališki igralki Luciji in partijskem funkcionarju Vinku. Lucija in Vinko se večkrat sestajata. Poleg privlačnosti, ki jo je čutiti med njima, je razlog njunega sestajanja tudi ta, da si vsak želi uresničiti svoj cilj. Lucija si zelo želi igrati vlogo Aleksandre Kolontaj v igri Država in revolucija, za katero se še ne ve ali bo lahko uprizorjena ali ne, Vinko pa želi Lucijo pridobiti v partijo. Jezik partije ji je tuj, tudi njene zgradbe in načel ne razume najbolje, zato je tudi šepetalki Kristini, s katero je imela Lucija razmerje, preden je v njeno življenje stopil Vinko, ni uspelo zvabiti med komuniste. Edina stvar, za katero se ji zdi vredno včlaniti v partijo, je vloga Aleksandre v igri. Vinko se je odločil, da ji bo pomagal pridobiti to vlogo. Obiskal je Ceneta na Notranjskem ter se udeležil sestanka programskega sveta, na katerem je namesto, da bi se boril za igro, le nemo obsedel in poslušal argumente drugih, ki so bili proti uprizoritvi te igre. Ob večerji se mu je igralka zahvalila za trud, ki ga v resnici sploh ni izkazal.
*Rien ne va plus (približno 6671 besed)
Zgodba govori o Kontlerju, ki je velik del svojega življenja in dobička posvetil uresničevanju svojih sanj, na koncu pa pristal na trdih tleh realnosti. Njegove sanje so bile priigrati najvišji možni dobitek v igralnici v Unterjeserzu, kamor je pogosto zahajal. Ni imel službe, zato je denar, ki ga je nosil v igralnico, izprosil od svoje žene Nataše, ki je komaj zaslužila dovolj za preživetje obeh, ali mame. Svojo ženo je pogosto pretepal. Ko je imel Kontler Natašinega nerganja dovolj, je odšel za nekaj časa iz Ljubljane k mami v Mirno Peč, nato pa se je zopet vrnil. To je storil večkrat. Ko je tudi ona ostala brez vsega denarja, sta skupaj odšla v igralnico. Sprva je šlo Kontlerju dobro in je dobival, nato pa je ostal brez vsega. Z Natašo sta obubožana sedela v naslonjaču, ko je prišel krupje, ki je Kontlerju razkril žalostno novico. Igralnica je namenjena ljudem, ki se pridejo tja zabavat, ne pa ljudem, ki imajo takšne namene, kot jih ima on. Takšni v igralnici nikoli ne bodo dosegli uspeha.
*Pojedina pri Druškoviču (približno 6466 besed)
Pjer razkazuje svoje nove poslovne prostore Avgustu. Med ogledom se spominjata človeka, ki je umrl v tem prostoru. Ta človek je zapustil edino dnevnik, iz katerega izvemo marsikaj o njegovem življenju in smrti. Andrejko je moški srednjih let. Še vedno je študent, čeprav na predavanja že dolga leta ne hodi. Doma ga ne marajo. Veliko časa je preživel v knjižnici ter večkrat delal v Druškovičevi tiskarni, kjer je spoznal Maričko, s katero sta se nekajkrat tudi sestala. 1. julija je tako kot vsak dan hotel v knjižnico, a je našel le napis, da so jo preselili. Poiskal je prenovljeno knjižnico, vendar se tam ni počutil več domače. Za tem je odšel v Druškovičevo tiskarno, kjer so imeli pripravljeno pojedino. Tam je bila tudi Marička, ki se je preimenovala v Mariso ter postala uspešna in izobražena ženska. Veliko časa je namenila Andrejku, na koncu večera pa sta odšla k njej v stanovanje, kjer je Andrejko ostal do jutra. Domov ga je odpeljal šofer. Utrujen se je ulegel in zaspal za vedno.
*Stolp norcev (približno 5616 besed)
Marjan in Uršula sta odšla na Dunaj, kjer sta živela v stanovanju gospe Ferjan. Želela sta zmagati v gledališki avdiciji in si tako pridobiti stanovanje ter štipendijo do javne uprizoritve te igre. Njun načrt se ni uresničil. Igra ,v kateri je Uršula igrala žensko, ki je pretirano jedla in nato bruhala, ni navdušila žirije. Navdušila pa je Hannelore, s katero so se zelo ujeli in na koncu živeli skupaj. Ta jima je predlagala naj poskusita še na Inštitutu za slavistiko, toda tudi ta poskus jima je spodletel. Hannelore jima je pokazala Stolp norcev in jima povedla, kaj se je dogajalo v njem. V Stolpu norcev so proizvajali bolečino. Ko sta se nekega mrzlega meglenega večera vračala domov, sta videla na mostu, o katerem jima je Hannelore pripovedovala, da privlači samomorilce, podobo človeka, ki je skočil v Donavo. Menila sta, da je bila to ona. Vrnila sta se v stanovanje in zaman čakala pozno v noč, da bi se vrnila. Naslednji dan sta se morala izseliti iz stanovanja.
*Kosec koso brusi (približno 8197 besed)
Janko Slehernik je bil referent na upravni enoti. V svoji preteklosti je preslepil veliko ljudi, med njimi tudi gospo Perlovič. Na enoto, kjer je bil Slehernik zaposlen, je prišla doktorica Zeiss, ki je pod drobnogled vzela njihovo delo. Prišla je tudi k Sleherniku in pri njegovem delu ugotovila veliko prevar. Pogovarjala sta se o njegovih grehih, nato pa ga je poslala na potovanje k večnemu sodniku. Na voljo mu je dala 16 ur, da poišče dva sopotnika. Odpravil se je k bratrancema Frenku in Štefu, toda nihče izmed njiju ni hotel na to pot. Nato se je odpravil v banko in tam dvignil zelo veliko vsoto denarja, ki se je kmalu zatem spremenila v bel papir. Po pomoč je odšel še k prijatelju Tomažu, ki mu je svetoval, naj poišče Marijo Doberdev. Živela je v Cukrarni. Povedala mu je, da ga lahko pred najvišjim sodnikom rešijo le dobra dela. Bila je njegova edina spremljevalka. Potovanje se je začelo iz Slehernikove domače hiše. Ponj so prišli s helikopterjem, na katerem je bila Matilda s koso ter njeni varnostniki. Tam so bili tudi vsi njegovi znanci.
3 Odmev v javnosti
3.1 Kritika dela
Bernard Nežmah pravi, da pri Kralju prevladuje lahkotnost pripovedovanja, ki jo ustvarja idealna mera med naracijo in fabulo. To delo, po njegovem mnenju, ni lahko branje za množice. Vsaka zgodba preseneti tako s tipom protagonista, kot z zapletom in nepredvidljivim razpletom. Uspeva mu literarizirati duh časa od sedemdesetih let naprej. Z vzporednimi svetovi se izmakne okvirom realizma. Poleg estetske vrednosti pa odpira tudi vprašanje, od kod izvira njegov literarni navdih. Najbolj ga pripisujejo osebnim doživljajem in domišljiji, skoraj nikoli pa ga ne pripisujejo pol stoletnemu študiju in preučevanju književnosti.
3.2 Natečaji in nagrade
Leta 2010 je prejel nagrado Slovenskega knjižnega sejma za najboljši prvenec ter leta 2011 nagrado fabula, ki jo podeljuje časopisna hiša Dnevnik.
4 Viri in literatura


Onstran zaznave

Edo RODOŠEK: ''Onstran zaznave'': znanstvenofantastična kratka proza. Ljubljana: Založba Tuma, 2003 (Knjižna zbirka Fantastikon). 214 str.
1 O avtorju
Edo Rodošek, profesor, pisatelj in ljubiteljski prevajalec, se je rodil leta 1932 v Novem Sadu. Po očetovi smrti se je vrnil v Ljubljano, kjer je že od srednješolskih let sodeloval pri izdajanju dveh dijaških glasil. Njegovo zanimanje je bilo deljeno med literaturo in gradbeništvom. Odločila je ekonomska nuja, ker je s svojo štipendijo študenta na Fakulteti za gradbeništvo Univerze v Ljubljani lahko finančno pomagal materi. Kot diplomirani gradbeni inženir je opravljal zelo raznolike službe (projektiranje, nadzor izvajanja gradnje, pedagoško delo). Od leta 1972 je honorarno predaval na Fakulteti za gradbeništvo, nekaj let pozneje je doktoriral, se zaposlil tam kot izredni, nato redni profesor, ustanovil pa je tudi Katedro za operativno gradbeništvo.
Vsa ta leta je prebiral leposlovje, predvsem velikane svetovne književnosti. V 60. letih, torej v času, ko se je razmahnila znanstvena fantastika, je postal njen vneti privrženec. Ljubiteljsko je prevajal tovrstna besedila iz angleščine in pisal lastne kratke zgodbe.
2 Izdana dela
2.1 Zbirke kratke proze
*''Temna stran vesolja'': fantastične in znanstveno fantastične zgodbe, Domžale, (1997)
*''Čar iskanja'', Ljubljana, (1997)
*''Sence neznanega'', Ljubljana, (1998)
*''Spokojni svet'', Ljubljana, (2000)
*''Nauči me sanjati'', Ljubljana, (2000)
*''Geneza'', Ljubljana, (2000)
*''Obračun'', Ljubljana, (2000)
*''Pravici je zadoščeno'', Ljubljana, (2001)
*''Dolgo iskanje'', Ljubljana, (2001)
2.2 Romani
*''Feniks, mogoče'', Ljubljana, (2001)
*''Skoraj enaki'', Ljubljana, (2003)
3 O zbirki
Zbirka znanstvenofantastične kratke proze Onstran zaznave je izšla leta 2003 pri Založbi Tuma v knjižni zbirki Fantastikon. Obsega šest zgodb, ki se začnejo s citati (Johna Steinbecka, Gilberta K. Chestertona, Kennetha Robertsa in Raya Bradburyja) in krajši življenjepis avtorja. Prolog zbirke predstavlja citat Jonathana Swifta: "Fantazija je umetnost videti nevidne stvari".
3.1 Znanstvenofantastična kratka proza
Alenka Žbogar ugotavlja, da subjekti v mladi fantastični slovenski prozi skušajo osmisliti življenje in se znebiti strahu pred smrtjo. Ob tem spoznajo, da je umetnik obsojen na raziskovanje notranjosti in zunanjosti. V tovrstni kratki prozi se vsakdanje preverljiva stvarnost prevesi v fantastiko brez vsakršnih norm: dogajalni prostori so realni, vendar se vanje vključujejo nadnaravna bitja, fantastični dogodki, nerealne pokrajine (2005: 22-23).
3.2 Obnove zgodb
Znanstvenofantastične zgodbe ustvarjajo literarni svet zelo tehnizirane in komercializirane, nekaj desetletij ali stoletij oddaljene prihodnosti. Predstavljajo utopičen svet, v katerega je prenesena vsa stvarnost potrošniške družbe. Skupno jim je, da se ukvarjajo s posameznikom, pahnjenim v notranje neravnovesje, ki je posledica čustvene neizpolnjenosti ali telesne hibe. Literarne osebe, katerih posebnosti so angleška imena, se spopadajo z bolj ali manj tujim, večinoma sovražnim okoljem. Kljub končnemu porazu pa se oblikujejo kot zavestna bitja in osebnostno dozorevajo.
Idejno se zgodbe ukvarjajo predvsem z antropocentrizmom sodobnega človeka - nazorom, da je človek edini subjekt vsega, kar je. V zbirki se prepletajo žanri futuristične, pustolovske, ljubezenske, kriminalistične in psihosocialne tematike.
Slogovno so uporabljene različne perspektive, te se razlikujejo tako v času kot tudi s stališča subjektov, zgodba pa pogosto vodi do presenetljivega zapleta. Jezik je dosledno prilagojen karakterjem literarnih junakov.
Znak človečnosti (6200 besed)
V prvi zgodbi Znak človečnosti, ki jo uvaja citat ''Johna Steinbecka'', spoznamo dr. Wernerja Krolla, uglednega znanstvenika srednjih let, po videzu plešastega debeluha z zobno protezo in motnimi očmi, ki ne more pozabiti svoje neuslišane srednješolske ljubezni Marion Blake, sedaj Tanner. Na srednješolskem plesu jo je želel le zase, zato jo je omamil z alkoholom. Vendar mu je pota prekrižal Mac Leland in Marion je zanosila. Rodila deklico Floe, ki jo je dala v rejništvo, vendar jo je Kroll našel in posvojil. Poskrbel je, da je bila deležna le najboljše izobrazbe. Floe postane vodilna znanstvenica na področju cerebralne fiziologije, najmlajša dobitnica nagrade Medcelinske medicinske akademije, častna članica sedmih univerz in glavna kandidatka za Nobelovo nagrado za medicino, ki je ne dobi, ker se mesec dni prej ponesreči. Izvemo, da jo je Kroll skril pred zunanjim svetom in na njej opravil transfer intelekta, njeno lastno iznajdbo. Vse njeno znanje, ki je prej bilo na stopnji genialnosti, je prenesel v umetno ustvarjene možgane androida Dannyja. V pogovorih z Dannyjem se dvaindvajset letni Floe začnejo vračati spomini in odvzeto znanje. Usoda nanese, da se Kroll zaduši s hrano. Floe po njegovi smrti opravi nov transfer intelekta, povrne si ukradeno znanje in pobegne z Dannyjem.
Prostovoljec (7240 besed)
V drugi zgodbi (uvaja jo citat ''Gilberta K. Chestertona'') spoznamo Leona Millerja, ki boleha za neozdravljivim Kamuro-Vendranovim sindromom, katerega simptomi so trenutna, divja vrtoglavica, napad mrzlega potenja in istočasno krvavenje iz ušes. Da bi si omogočil še nekaj let življenja, želi priti do nadomestnega telesa, kamor bi presadil svoje možgane, vendar za to nima denarja. Zato skuje načrt: enega svojih podnajemnikov Micka Pattersona omami s calm&jump praškom. Tako mu vsakič, preden želi, da kaj naredi, le tiho zamrmra kratko in jasno navodilo in Mick stori točno to, kar mu naroči. To stori tudi, ko ga pripelje v Center za cerebralno kirurgijo, kjer opravljajo postopek VToP (Voluntary Transfer of Personality). Tukaj je eden izmed pacientov tudi oseminšestdeset letni senator Kimber, ki si prav tako želi nadomestnega telesa. Po nepričakovanem zapletu ugotovimo, da je (zaradi napake medicinske sestre) Leon tisti, ki je daroval telo senatorju Kimberju, Mick pa je dobil plačilo za Leonovo telo.
Preizkus (11.180 besed)
Preizkus, ki se začne s citatom ''Kennetha Robertsa'', je zgodba o prihodnosti, kjer prevladuje
antiutopistični svet skrajno potrošniške družbe, ki se razvije do te mere, da so pravzaprav filozofske, družboslovne
in naravoslovne vede, ki nimajo veze s
poslovnostjo, nezaželene in takih šol in poklicev ni
več. Pripovedovalec nam predstavi futuristično družbo, ljudi, ki so postali "porabniki". Ti živijo od stojnin - z žetoni so plačani za stanje v vrsti, saj je treba čakati na čisto vse potrebščine: živila, pijačo v plastenkah, oblačila, obutev. Spremljamo neimenovanega pripovedovalca, Anthonyja (glasbenika manualnega tipa, ki igra čelo), igralko Regino in upodabljajočega umetnika Marka, ki si delijo sobo v azilu. Da si lahko podaljšajo delovni čas za eno leto, morajo opraviti test, ki ga izvede PsihoRob. Robot, ki ga je sprogramiral psihonadzornik Inštituta za psihometrijo Sigmund Jung. Ta je prepričan, da je za vsakršno odklonsko vedenje en sam vzrok: kakšna od seksualnih anomalij. Ko na testu "padejo" vse literarne osebe, se Anthony odloči, da bo ukrepal. Ve, da mora tudi dr. Jung opraviti test, vendar ve tudi, da je psihonadzornik poskrbel, da robot deluje njemu v korist. Anthony, ki je bil pred leti kibernetik v Mestnem servisu, zamenja robota in dr. Jung ne opravi testa.
Menjava (11.200 besed)
Menjava (na začetku citat ''Raya Bradburyja'') je zgodba o zaljubljenem študentskem paru, ki ju nenavaden pojav, imenovan
časovna špranja, po naključju loči. Glen Rositer in Diana Marconi, zaljubljenca na prvi pogled, kmalu ugotovita, da je s časom, v katerem se nahajata, nekaj narobe. Ker v Glenovem času Diana izgine za več dni in se nato spet pojavi, ne da bi se zavedala svoje odsotnosti, Glen prosi za pomoč svojega profesorja Nortona. Ta ugotovi, da je bila Diana (tako kot njegov prijatelj Thomas) žrtev sevanja kometa Procyrona. Glen se zaveda, da so časovne špranje, ko je Diana odsotna, vedno večje, zato se odloči tudi sam izpostaviti nevarnemu sevanju, ki ga prestavi za pol stoletja naprej v času, torej v prihodnost. Vendar tudi Diana v svojem času pride do enake ugotovitve in tudi ona se odloči ponovno izpostaviti sevanju. Le da nanjo deluje drugače kot na Glena: prestavi jo v preteklost.
Zeliščar (10.560 besed)
Peta zgodba (s citatom ''Johna Steinbecka'') Zeliščar, je stephenkingovski prikaz
mesteca New Heaven, kjer imajo navidez zgledni meščani
malo manj zgledne navade ali skrita poželenja. Pred
praznikom se pojavi skrivnostni zeliščar, ki prodaja
zeli z nenavadnimi učinki. Ustali se na travniku in kmalu začnejo k njemu prihajati radovedni meščani, med katerimi vsako najde nekaj, po čemer hrepeni, najsi bo to zel proti odvisnosti,
napoj za spolno moč, za boljši sluh, za srečo. Na prodaj ni bila le škrlatno-zlata zel, vendar so radovedni meščani kljub temu želeli vedeti, čemu je namenjena. Zeliščarjevemu pojasnilu, da gre za serum resnice, so se smejali, vendar so kmalu začutili učinke zeli. Med udeleženci sejma so se hitro zanetili množični prepiri, ki jih je prekinil krik. Mesto New Heaven je gorelo in bežeči meščani so se pred plameni umaknili na močvirski občinski pašnik in brezmočno gledali, kako ogenj uničuje njihovo premoženje.
Kmalu zeliščarja opazijo v Georgetownu.
Mabelina odločitev (11.200 besed)
Zbirko sklepa zgodba Mabelina odločitev s citatom ''Charlesa Dickensa''. To je zgodba o revni in osamljeni starki Mabel, ki v gozdu (med nabiranjem gozdnih sadežev in gob) najde poškodovano
nezemeljsko bitje. Ugotovi, da je to bitje, ki mu da ime Puha, z nezemeljskih plovilom treščilo na Zemljo. Ker je osamljena, jo vzame v svojo kolibo. Puha je bolna, zato da starka vse svoje premoženje, da bi jo rešila. Bitje okreva s pomočjo kapljic, ki jih starka vari iz zdravilk - zelo redkih zelišč. Celo življenje si Mabel želi le, da bi privarčevala dovolj denarja za dostojen pogreb, zato pri špeceristu oddaja posušene gobe. Ko ta nekega dne nima drobiža, ji ponudi zavojček sladkih koreninic s srečko. Srečka je bila dobitna in Mabel je dobila dovolj denarja za dostojen pogreb prvega razreda. Vendar kmalu Puha spet zboli in želi se vrniti na kraj, kjer jo je starka našla. Ta ji najprej ne dovoli oditi, vendar kmalu ugotovi, da bo Puha le tako ozdravela.
4 Odmevi v javnosti
Aleš Cimprič v Neskončnosti (glasilo Društva ljubiteljev znanstvene fantastike in fantazije) zgodbe iz zbirke Onstran zaznave označi kot zelo berljive. Slog, ki se jih drži označi kot "rodoškast"; uporablja preprost, a slikovit jezik, ki bralca pritegne in ga pahne v svet glavnih junakov. Splošen vtis o zbirki je pozitiven, le razpleti bi lahko po Cimpričevem mnenju bili bolj dodelani.
Lenart Zajc je Rodoškovo zbirko opisalo kot iluzijo fantazijskega sveta, ki ga sestavljajo zgodbe malih ljudi. Ti pa so po drugi plati mozaik usode celotnega človeštva. Priporočajo jo vsakomur, ki kakor koli razmišlja o zablodah sodobnega sveta.
5 Viri in literatura
Viri
Edo Rodošek. ''Onstran zaznave: znanstvenofantastična kratka proza''. Ljubljana: Tuma, 2003.
Literatura
** (26.11.2013)
*Alenka Žbogar. Kratka proza na prelomu tisočletja. ''Jezik in slovstvo'' 50/3-4 (2005). 22-23.

Slovenska književnost 1965–2015
Kratka proza
Edo Rodošek


Navadna razmerja

Peter Kolšek. Brina Švigelj Mérat. ''Navadna razmerja''.Ljubljana:Cankarjeva založba, 2000, drugi ponatis. 189 str.
Spremna beseda: Jože Korinšek Slika na naslovnici: Pál Szinyei Merse (1845-1920):Pacsirta, 1882.
1 O avtorjema
Peter Kolšek je dvainšestdesetletni urednik, pesnik in kritik tudi novinar, zaposlen pri časniku Delo.
Diplomiral iz slovenistike in primerjalne književnosti na Filozofski fakulteti v Ljubljani. Sodeluje z avtorji beril, učbenikov in tudi sam je avtor več spremnih besed. Napisal je: Menina (1991), Elegije (1986), Kletarjevo popoldne (1996), Nikoli več (2005), radijsko igro Valentinovo (2008), Nevihta sladkih rož (2006), Opuščanje vrta (2009), Tropi in tropine (2011), knjigo kritik Lepa točajka(2003) in knjigo kolumn Vaserkeber in druge dogodbe. (2011).
Brina Švigelj Mérat- ustvarja tudi pod psevdonimom Brina Svit, je rojena maja 1954 in je slovenska pisateljica ter novinarka, ki živi v Parizu od leta 1980. V francoščini ustvarja od leta 1998. Napisala je roman Smrt slovenske primadone, ki je izšel leta 2002 pri Mladinski knjigi, Con brio (1998), w:sl:Moreno (2003), Un coeur de trop (2006) in Coco Dias ou la Porte Dorée (2007), Hvalnice ločitvi (tudi v francoščini) leta 2011.
Piše za francosko založbo Gallimard.
2 O knjigi
Avtorja si dopisujeta, ona stanuje in ustvarja v Parizu, on pa v Ljubljani. Pisma sta si pošiljala izmenično, seveda, lahko se je tudi zgodilo, da je dopisnik poslal več pisem zaporedoma, preden je dobil odgovor. Dopisujeta si od maja 1988 do julija 1995. Čez tri leta sta pisma zbrala v knjigo in jo objavila, torej temelji na resničnih dogodkih, kolikor je to mogoče. V pismih si povesta kaj ju teži, kaj ju razveseljuje, spominjata se skupnih trenutkov, filozofirata in sanjarita, imata resnejšo debato, se sprašujeta za mnenje. Njemu veliko pomenijo starši in hči, njej pa otroci in film. Bralec sčasoma izve, da imata skupnega prijatelja "K.", ki naj bi rad večkrat pregloboko pogledal v kozarec. Brina opisuje Petru svoja vsakodnevna opravila in tudi srečanja z novo sosedo Almo Bennholdt, s katero se kasneje spoprijatelji. Knjiga oziroma pisemski roman se začne z njenim pismom in konča z njegovim, z besedami: "''Pisala sva si dobrih sedem let; torej ni moglo biti vse zaman. Veliko se je v tem času spremenilo v naju in zlasti okoli naju, midva pa sva znala ohraniti redek občutek za stalnost, za trajanje, čeprav najino razmerje ni nič posebnega /.../ Zdaj lahko mirno znova prisedeš k portugalskemu taksistu na aveniji Foch. Kot da ni bilo nič''."
Knjiga je pisemski roman, ker so v knjigi objavljena pisma in ne kratke zgodbe z malo osebami, enim osrednjim dogodkom in hitrim razpletom. Obnovo vsakega pisma posebej bi bilo pisati nesmiselno, saj je pisem nekaj čez 100.
Začuti se močno subjektivnost, liričnost in osebno izpoved, zato se roman rahlo nagiba k liričnosti.
3 Odmevi v javnosti
Neznani avtor je v Delu (1998) na kratko opisal vsebino Navadna razmerja, povedal, da gre za pisemski dialog, da so pisma resnična in da so kraji in datumi točni; kot mu je zagotovil Peter Kolšek.
4 Viri in literatura
Janko Kos. ''Literarna teorija''. Ljubljana: DZS, 2001.
Brina Švigelj Mérat, Peter Kolšek: ''Navadna razmerja''. Ljubljana, Cankarjeva založba: 1998.


Hudič nad blejskim zverinjakom

Sergej Učakar: Hudič nad blejskim zverinjakom. Ljubljana: Javni sklad Republike Slovenije za kulturne dejavnosti - revija Mentor, 2012 (Begunje: Cicero]). 197 str. Spremna beseda: Aljoša Harlamov.
1 O avtorju
Sergej Učakar (1965) je slovenski pisatelj. Pisati je začel že zgodaj — objavljal je v glasilu blejskih osnovnošolcev Beli lokvanj, se ukvarjal z glasbo in prirejal literarne večere. Leta 2004 je pod psevdonimom Najan Doren Severin izdal prvenec Žival z dvema hrbtoma. Prvič je bil razglašen kot dobitnik osrednje nagrade Festivala mlade literature Urška v Slovenj Gradcu leta 2009, pred tem pa je izdal nekaj posameznih člankov v reviji Mentor. Leta 2012 je izdal prvo zbirko kratkih zgodb: Hudič nad blejskim zverinjakom. Danes živi in dela na Bledu.
2 Bibliografija
2.1 Kratke zgodbe
*''Žival z dvema hrbtoma'' (izdano pod psevdonimom Najan Doren Severin) (2004)
*''Hudič nad blejskim zverinjakom'' (2012)
3 O zbirki
Zbirka Hudič nad blejskim zverinjakom je izšla leta 2012 pri Javnem skladu Republike Slovenije za kulturne dejavnosti v zbirki Prvenke. Kratko spremno besedo je napisal Aljoša Harlamov in ima naslov V znamenju zodiaka. Zbirka vsebuje sedem kratkih zgodb različnih dolžin, vsebuje tudi moto Mateja Bora z naslovom Tako je pač in avtorjev predgovor: „Vse živali v tej knjigi so izmišljene. Vsaka podobnost je samo slučajna.“ Zgodbe preko metafor in simbolike kritizirajo politične sisteme in oblasti nasploh. Prisotni so tudi subjekti pogovarjanja, katerih edina akcija je (neuspešen) pogovor. So kritike oblasti in kapitalističnega sistema, izkoriščanja in zatiranja. Prisotna sta tudi dva motiva, ki se v različnih oblikah pojavljata v vseh zgodbah — to sta motiv Bleda, Učakarjevega rojstnega kraja, in motiv živali nasploh.
3.1 Obnove zgodb
''Ko nekdo govori v temi (Parabola o nemočni zmoti)''
Zgodbo pripoveduje mladi študent, ki se preživlja z raznašanjem časopisov. Opisuje prebivalce (urarja, boksarskega učitelja, brivca, mesarja, komandirja), ki se zbirajo v vaški krčmi, vsem pa zbuja radovednost stara gospa. Ta študenta nekoč povabi na čaj in po skrivnostnem pogovoru izgine, kar prebivalce še dodatno vznemiri.
''Planet živali''
Skozi protagonistov tok zavesti spoznamo materino bolezen, spolne navade in njen brezobzirni odnos do sina in domačega psa, katerega subjektu ukradejo. Skozi retrospektivo podoživlja umor prostitutke in zanetje požara v skladišču svojega delodajalca.
''Kit, kača, kralj in nekaj vmes''
Moškega in žensko na poti ustavi drevo, ki je padlo na cesto. Skozi njun banalen in brezploden pogovor je razvidno, da se pogovarjata o tem, kako prebroditi in se postaviti na noge po smrti nerojenega otroka oz. splava.
''Mojra, globoke, mračne vode''
V zgodbi se prepletajo štiri zgodbe štirih protagonistov. Prvi je Viktor Smuk, ki se kot zmagovalec po 48 letih letih vrne v domovino. Druga zgodba opisuje vaškega pijanca Glažarja, tretja pa prevaranta Asa, ki načrtuje pobeg v tujino, da bi se rešil dolgov. Zadnja je izpoved izkoriščanega konja Vseveda. Zgodbe se med sabo povezujejo tako, da se ciklično sklenejo s krogom.
''Barvna slepota''
Protagonist poseda na terasi lokala in opazuje turistični vrvež. Skozi tok zavesti se njegove misli spominjajo preteklosti, ta pa se prepleta s sedanjostjo in blodnjami o prostitutki in svoji materi.
''A capella''
Hčerka skozi monolog spregovori o tem, kako je celo življenje skozi številne moške iskala očeta. Polna hiša otrok jo duši tako močno, da beži v polnočno pijančevanje in monolog z očetom, ki pa je že dolgo časa mrtev.
''Personifikacija''
Glavni protagonist je razočaran in prizadet moški, ki ima zaradi ženine prevare močno željo po maščevanju. Skozi pijan monolog odšteva ure do morilskega pohoda na ženinega ljubimca, na koncu pa stori samomor.
4 Viri in literatura

Dela leta 2012
Kratka proza
slovenski avtorji