Krogi

Nada GABOROVIČ: ''Krogi'': ''novele''. Novo mesto: Dolenjska založba, 2000. 305 str. Spremna beseda: Franci Šali.
1 O avtorju
Nada Gaborovič
2 O zbirki
Zbirka ''Krogi'' s podnaslovom novele je izšla leta 2000 pri Dolenjski založbi. Zbirka je razdeljena na tri dele, skupaj obsega triindvajset zgodb, spremno besedo je napisal Franci Šali.
Pisateljica je zbirko razdelila na tri dele in v njih spregovorila o krogih našega bivanja. Franci Šali je v spremni besedi posamezne dele opisal. Prvi opis je takšen: »Vojni čas je eno od obdobij, ki avtorico močno vznemirja, je ena od tistih krožnic, na kateri je toliko zadev, o katerih je še treba spregovoriti, o njih razmišljati.« Sledi opis drugega dela: »Povojni čas ali čas vse do danes je druga krožnica, na kateri pisateljica odstira medčloveške ali družbene odnose, v katerih se človek kot vrednota in drug drugemu cilj vse bolj izgublja v puhlico.« Tretji del opiše kot: »pisateljičino zrenje v človeka, tisto, ki ji kaže človeka kot bitje smrti«.
V zbirki Krogi beremo od krajših besedil do daljših, zgodbe v povprečju obsegajo petnajst strani, vendar nismo priča nobeni zgoščeni zgodbi, usodnosti, velikokrat gre zgolj za posameznikova razmišljanja. Za zgodbe je značilen zgoščen čas dogajanja in malo število oseb. Leksikon literature novelo definira kot: »daljšega ali kratkega obsega, zanjo so značilni pogosto stroga zgradba, skopi izrazi, objektivno pripovedovanje. Izhaja iz nenavadnega, presenetljivega dogodka.[…] V ospredju je poudarjeno dogajanje, zato je pogosto dramatična. Včasih je v obliki cikla z okvirno pripovedjo.« Medtem ko je definicija kratke zgodbe sledeča: »Oblika male forme v prozi; pripoved skromnega obsega, osredotočena na majhen, na zunaj nepomemben pripetljaj, vendar s simboličnim življenjskim pomenom, sklep lahko ostane odprt.« Na podlagi vsebine imajo zgodbe v zbirki več značilnosti kratke zgodbe kot značilnosti novele.
Pripovedovalec se od zgodbe do zgodbe spreminja in razlikuje. V nekaterih zgodbah gre za tretjeosebnega pripovedovalca moškega spola, medtem ko je v drugih zgodbah pripovedovalec drugoosebni, v določenih zgodbah pa se pojavi tudi prvoosebni pripovedovalec moškega ali ženskega spola. Glavni motivi in teme so ljubezen, smrt, vojna, trpljenje, ptice, krogi, reka, zelena barva. Pisateljica je pozornost namenila tudi vojni tematiki, ki se ji posveča predvsem v prvem delu zbirke, to tematiko povezuje s smrtjo in trpljenjem. Opisuje tudi razmišljanja posameznikov, njihovo soočanje s svetom, z bistvom vsega. Zbirka je raznolika, saj opisi v zgodbah prehajajo od popolnoma preprostih stvari, kot je na primer delavnik direktorja, do zapletenih in bistvenih razmišljanj o življenju.
Franci Šali je v spremni besedi zapisal: »Pisateljica v svojih pripovedih zelo rada posega po besedah, kot so krog, reka, zemlja, ptica, ki ji pomenijo podobe življenja, bolj rečeno človekov notranji in duševni svet.« (300)
2.1 Obnove zgodb
Reka
(približno 3450 besed)
Pripovedovalec pride na kraj ob reki, podoba kraja se mu zdi znana. Ob reki se poskuša nastaniti in prenočiti, vendar ga zmoti ženska, ki ob reki skrbi za mlin. Ženska je edina podoba, ki mu v kraju ni znana in mu ne vzbuja spominov. Ponudi mu pomoč. Kasneje skupaj sedita od reki in se pogovarjata o življenju. On pripoveduje o tem, kako se mu kraj zdi znan, kot da je bil nekoč že tukaj, medtem ko ona pripoveduje o svojem življenju, hčeri in hčerinem očetu, ki je bil v tem kraju, vendar je moral oditi. Ob njunem razhodu pripovedovalec spozna tudi njeno hčer, ki mu pove, da se ji zdi čudno, da je mati govorila z njim, saj drugače ne govori z nikomer. Pripovedovalec nato sedi ob reki in ji prisluhne, vendar ve, da njene govorice ne bo nikoli razumel.
Pomenek z zemljo
(približno 3150 besed)
Pripovedovalka pripoveduje o sebi in svojih dveh prijateljih. Pripoveduje o tem, kako so vsi skupaj prišli v zapor in zdaj tu prebivajo še s stotimi drugimi. S prijatelji se v zaporu pogovarjajo o življenju in smrti. Zdaj se eden izmed njih poslavlja, pripravlja se na smrt. Pripovedovalka se spominja, kako so kopali jame za umrle iz zapora in kako so jih kasneje zakopavali. V tem trenutku bo eno izmed izkopanih jam zapolnil njun prijatelj. Prijatelj, ki je pisal dobre pesmi. Pustil jima je knjižico pesmi, da se ga bosta prijatelja lahko spominjala in bodo ljudje videli, kako strašno je bilo v času vojne. Pripovedovalka sklene misli ob tem, da bo preživeli vzel nase breme tudi za preostala. Zdaj sta ostala le še dva izmed prijateljev, na koncu bo en sam.
Izbira
(približno 4800 besed)
Pripovedovalec pripoveduje o dekletih, ki so kot talke zaprte v mrtvaški baraki. To je baraka, kamor zapirajo sorodnice partizanov in upornikov. Med talkami so same črnolaske, le tri svetlolase sestre, Slovenke. V barako so bile zaprte, ker so iskale svojega brata Simona. V baraki imata glavno besedo študentka prava in študentka slikarstva. Slednja je prijazna do vseh Slovenk in jim skuša pomagati, medtem ko prva močno zagovarja ideje velikega Stalina in v baraki vzbuja strah. Najmlajša Slovenka je zbrala pogum in se odločila, da se bo soočila s častnikom. Odide v njegovo pisarno in mu pove, kaj pomeni svoboda za posameznega človeka. Pove tudi, da je pripravljena žrtvovati svoje življenje, zato da bi brat preživel. Častnik ji pove, da je žal že prepozno. Ko se vrača v barako, zunaj zasliši strele, v tistem trenutku je izgubila upanje, vendar je bila hkrati zadovoljna, da je vsaj poskusila nekaj spremeniti.
Pretapljanje v plasti
(približno 3200 besed)
Pripovedovalec pripoveduje, kako se končuje naše življenje. Sam se spominja svojega življenja in razmišlja o tem, kako je skušal ohranjati dostojanstvo in dajati toplino drugim. Sam misli, da je dostojanstvo izgubil v trenutku, ko je na svoji smrtni postelji sinu ponudil roko. Sam se ima za šibkega, saj je dostojanstvo zamenjal za ljubezen. Sin je v njegovih zadnjih trenutkih ob njem. Pripovedovalec umre in hkrati posluša, kako sin o očetu govori lepe stvari.
Poslednja struna
(približno 3000 besed)
Pripovedovalec se pogovarja s svojim gospodarjem, pripoveduje mu o življenju. Pripoveduje, kako sta mu v lastni hiši zgoreli žena in hči, kako je to pustilo posledice na njem in njegovem najmlajšem sinu, ki ga je zapustil. Govori o tem, kako so mu jo zagodli davkarji, ker naj bi imel preveč zemlje, moral je celo v zapor. Kljub vsem preprekam v življenju pa je bil veselega značaja. Z veseljem se spominja časov, ko so k njemu na domačijo prihajali ljudje in jim je igral na gosli. Proti koncu pogovora se pogovarjata o razlogih, zakaj ga je sin zapustil. Nato skupaj ležeta in pripovedovalec ve, da ne bo pozabil tega srečanja.
Glas iz prahu
(približno 2750 besed)
Skozi rov, ki je poln prahu, se sprehaja pripovedovalec in tisti, ki hodi pred njim. Prah ju ovija in duši, tako da težko vidita. Tisti pred pripovedovalcem mu prigovarja naj hodi, saj ga na koncu čaka sonce in svetloba. Prah naj bi se kopičil zaradi malomarnosti posameznika. Pripovedovalec vpije, da mora priti ven iz rova, vendar ostane v njem. Kasneje se začne spominjati lepih juter in svetlobe, vendar vsi spomini razpadejo v prah. Skupaj s tistim pred njim prideta do globeli, ki je napolnjena s sivkasto snovjo, prahom, ki se je nabral v več letih. Pripovedovalec začne govoriti prahu, da sta opravila in ga ne bo več dušil. Ne želi si iti več naprej skozi rov, prah. Skuša zadaviti glas, ki prihaja iz prahu, sam pri sebi misli, da je prah ubil. Tudi tistega, ki je hodil pred njim ni več. Pripovedovalec išče izhod. Zaveda se, da ga zunaj čakajo zopet lepi dnevi.
Medčasnost
(približno 6300 besed)
Pripovedovalec Luka prispe na samoten kraj, kjer si skuša zbistriti misli, želi si samote. Prišel je v hišo, kjer je živel kot otrok in je last njegovih sorodnikov. Prvi večer sedi na podstrešju in razmišlja, medtem na tramu zagleda par majhnih oči, za katere se izkaže, da pripadajo polhu. Spozna, da ne bo imel samote, ki si jo je želel. S polhom se začne pogovarjati, pomisli celo, da bi ga udomačil. Polh, z imenom Luka, mu pove, da so polhi v hiši že zelo dolgo. Kasneje polh Luka pripovedovalcu očita, da je odšel v svet in zapustil ta kraj in se vrnil šele zdaj, ko je v svetu že vse izkusil. Zatem se nekaj dni ne vidita. Naslednjič, ko se vidita, polh Luka pripoveduje, zakaj nosijo ime po njegovem predniku. Ko pripovedovalec sliši zgodbo, kako je sorodnik skrbel za ves rod polhov, se odloči, da mora spremeniti svoje življenje. Pravi si, da ne sme biti zakrknjen človek, da mora razrešiti razočaranja, ki so ga privedla v ta kraj, samoto. Ponavlja si, da je vendarle Lukovega rodu.
Poslušam tišino
(približno 3700 besed)
Pripovedovalca naj bi čakala smrt, še preden pride v Cordobo. Na poti pomaga moškemu in ženski. Sledi pogovor med očetom in sinom, za katerega se kasneje izkaže, da ni sin ampak hčerka. Ves čas očeta vprašuje, zakaj je nebo modro, trava zelena... Ko se zave, da je njegova hči, se pogovarjata o Cordovi. Oba sta mnenja, da tja res ni mogoče priti.
Nenavadno potovanje Janeza Kurenta
(približno 5550 besed)
Nenavadno potovanje Janeza Kurenta je sprožil žarek, ki se je prikradel skozi okno. S tem so se začele njegove sanje. Sanjal je, kako je odšel iz svoje hiše po hribu navzgor, ven iz doline. Na poti je srečal mlado dekle, kasneje pet fantov, ki so mu govorili, da zapuščajo ta kraj, da odhajajo v tujino. Za tem je srečal slabotno ženico in skupino razposajenih ljudi. Nekateri izmed njih so ga zbadali in se norčevali iz njega, zaradi tega je bil potrt. Naletel je tudi na drvarja in mestna gospoda. Nazadnje sreča moškega, ki je drugačen od ostalih, je dobrega srca. Janez Kurent mu potarna, da ne ve kod naprej. Moški ga povabi s seboj do svoje domačije, kjer živi z materjo, ženo in otrokom. Janez pogostijo, vendar prenočiti noče, zato se odpravi nazaj na pot, medtem pa sam sebi mrmra pesmi. V tistem trenutku je popotnika iz sanj prebudil glas. Namesto enega žarka, ki je sprožil sanje, ga je zdaj obdajalo polno žarkov. Želel je ohraniti občutke, ki so jih rodile sanje.
Dve polovici dneva
(približno 3900 besed)
Ženska v avtomobilu se ustavi sredi ceste in začne premišljevati. Potrobi ji jezen moški, saj naj bi ovirala promet. Moški se hitro odpelje naprej, vendar se kmalu vrne k njej, tokrat veliko bolj prijazen. Predlaga ji, da skupaj odideta do jezera, kjer se bo ona lahko pomirila. Ob jezeru ona začne razmišljati, zakaj je nesrečna. Spominja se svojega nadrejenega, ravnatelja. Tam odtava s svojimi mislimi daleč stran. Razmišlja o tem, kako je sestavljen dan, kako je bila pred leti na počitnicah srečna, ko je bil dan zaokrožena celota in ni bil razdeljen na dve polovici, kot je zdaj. Iz njenih misli jo zmoti moški in ji predlaga, da odideta višje k jezeru. Tja ji prinese velik šopek pisanih cvetlic iz domačega vrta. Povabi jo, naj se kdaj oglasi pri njem, lahko še isti večer, da si bo ogledala njegov slikarski atelje. Nato sta se poslovila. Ko se je peljala proti mestu, jo je njegov nasmeh še vedno grel.
Podobi pokrajine z reko
(približno 1950 besed)
Pripovedovalka v ateljeju sedi in opazuje sliki, ki prikazujeta podobi pokrajine z reko. Avtorja sta vsak na svoj način prikazala ti podobi. Zdi se ji, da sta podobi narisani po njenih mislih, sama se najde znotraj podob. Ko opazuje sliki, razmišlja o resnici in kaj mora sama znotraj sebe še odkriti. Med opazovanjem slik do nje pride moški, ki trdi, da je včasih počel isto, sedel in opazoval podobi. Med pogovorom z njim vidi, da se njuna pogleda na resnico razhajata. Pripovedovalko obide misel, da je morda on eden izmed avtorjev. Moški odide, ona pa še vedno vztraja ob slikah in razmišlja. Ve, da lahko na slikah najde še veliko novega. Za iskanje še neodkritega si bo vzela čas, saj ji glas njenih rek govori, da moraš biti pri iskanju potrpežljiv.
Krogi
(približno 3560 besed)
Pripovedovalec se spominja, kako mu je v otroštvu možiček nad posteljo govoril, da kamorkoli nameravaš, vedno znova zaideš v nov krog. Pripovedovalec je mnenja, da je imel možiček prav, da sta svet in življenje velika kroga. Pripovedovalec opisuje svoje bivanje v bolnišnici, kjer se srečuje s staro pevko in pesnikom. Tudi v bolnišnici se vse vrti v krogih. Ure štejejo v krogih številčnice, sprehajajo se po stopnišču, ki je zavito v krogih. Zave se, da je sam pristajal na krog, da nikoli ni poskušal ven iz njega. Ve, da bo iz kroga težko izstopil.
Dežela, ki jo zapuščaš
(približno 4450 besed)
Pripovedovalec se v zgodbi poslavlja od dežele, v kateri je živel vse svoje življenje. Spominja se preteklosti, kako je včasih njegov obraz krasil nasmeh, danes pa je le še senca tega, kar je bil. Prepričan je, da je za deželo naredil veliko dobrega, saj so njegove roke delale z ljubeznijo. Takrat, ko je prišel v deželo, solz ni poznal, danes se jim prepušča. Z mislimi na preteklost se poskuša zavarovati pred resničnostjo. V misli mu hodi zelenje, smeh in veselje, ki so krasili to deželo. Spominja se svojih otrok, žene Marije, ki mu je prepevala ob jutrih. Upa, da bo za njim prišel nekdo, ki bo za deželo skrbel s tolikšno ljubeznijo, kot je on. Ve, da se mora od dežele posloviti, čeprav bi rad ostal in premišljeval.
Most
(približno 1740 besed)
Dekle je skoraj vsak dan prihajalo na most, ki je vezal dve strani preliva. Bil je eden izmed teh dni. Stala je na mostu in razmišljala, kako je bilo, ko mostu še ni bilo. Razmišljala je o življenju. Do nje je pristopil moški, ravno v trenutku, ko se je močno nagnila čez most in pogledala v globino. Začel se je pogovarjati z njo, čeprav njej ni bilo po godu. Povabil jo je, da sta odšla na hrib, saj se je bližal večer in naj bi bil razgled čudovit. Odšla sta in ob pogledu na čudovite zvezde in barve dekle ni več razmišljala o žalosti. On je to videl, jo prijel za roko in skupaj sta odšla po hribu navzdol. Vedela je, da je srečen in bila je tudi sama.
Reka in kamen
(približno 4950 besed)
Vsakdan Jana B. je strogo določen, poteka po ustaljenih tirnicah. Jan B. je bil vajen skladnega in urejenega življenja, vse do tega jutra, ki se je zanj začel nenavadno. Jutro se začne z nenavadnim klopotanjem, ki ga poskuša preslišati, vendar mu ne uspe. V krču pade na posteljo, kjer poskuša priklicati sanje. Zanj so sanje zelo pomembne in s pomočjo njih razmišlja o prihodnosti. Na postelji je sanje lahko priklical in začele so se tako kot vsak dan. Reka je vzvalovala v njem, on pa si je zaželel, da bi bil kakor kamen trden, da mrčes ne bi mogel skozenj. Besede, ki so se pojavljale v sanjah, so gomazele po njegovem telesu. Ni prenesel, da se mu v sanjah prikazuje ženska. Predrami ga zvonec, ki pozvoni na vratih. Jan B. iz sebe ne more spraviti glasu niti ne more odpreti vrat, bil je v krču. Spraševal se je, kdo je pred vrati, saj je pričakoval, da bo nekdo prišel, saj so vsi vedeli, kako poteka njegov vsakdanjik. Spominja se, da je bil včasih zadovoljen in lahkoten, danes pa je popolnoma drugače. Iz krča se ni mogel rešiti, saj ga je reka potegnila v svojo strugo.
Ptice in plenilci
(približno 3450 besed)
Pripovedovalka opisuje razmerje med pticami in plenilci, kako ptice poskušajo pobegniti pred plenilci, a jim ne uspeva. Sama si je kot majhna deklica želela biti ptica. Kasneje sledi opis njenega delavnika, kjer posebno pozornost nameni madame Kobri in njenemu odmevu. Madame Kobra je njena sodelavka, ki ne mara besed. Pripovedovalka besede ves čas primerja s pticami. Vidimo, da ji besede kot tudi ptice veliko pomenijo. Besede naj bi bile proste kakor ptice, da napolnijo vse praznine sveta.
Direktor
(približno 4050 besed)
Direktorjevi dnevi so si med tednom popolnoma enaki. Zjutraj vedno vstane zgodaj, pred svojo ženo Marijo, ki je po poklicu učiteljica. Sam sedi ob oknu in kadi cigarete. Medtem posluša, kaj se dogaja v sosednjih stanovanjih. Iz stanovanja vidi odhajati svoje sosede, komercialista, tajnico Ireno, sam pa čaka, da ga pride iskat delavec v njegovi upravi Viher. Razmišlja, da bi danes naredil ključni korak in dal v tovarni odpoved, saj noče biti več lutka, ki jo vodijo drugi ljudje. Ve, da bi se žena na njegovo dejanje odzvala z jezo in posmehom. Še vedno čaka Viherja, ki zamuja, medtem pa v rokah vrti kuverto, v kateri je napisana odpoved. Ko Viher končno pride, mu direktor pove svoj načrt. Viherju se zdi, da direktor govori nesmisle. Ko prideta do tovarne, se razideta. Direktor v pisarni še vedno razmišlja o odpovedi, vendar ko ga Viher pride iskat, da skupaj odideta na sejo tovarne, vrže kuverto z odpovedjo v ogenj. Direktor kljub svojim načrtom ni bil sposoben napraviti velikega koraka in njegovi dnevi bodo še vedno tekli tako, kot so doslej.
Mapa
(približno 3580 besed)
Toplega poletnega dne je umrl Albert K.. Pogreba so se udeležili vsi domači, njegova smrt pa je najbolj prizadela njegovo najmlajšo hčer. Albert K. je veliko pozornosti namenjal mapi, v katero je shranjeval zanj pomembne stvari. V času življenja jo je ves čas imel pri sebi ali pa v zaklenjenem predalniku. Najmlajša hči je po pogrebu želela materi pomagati pospraviti očetove stvari, najbolj si je želela videti mapo. Mati ji tistega dne ni dovolila, zato je hči odšla po poti ob reki, kjer je hodil tudi njen oče in obujala spomine. Razmišljala je, kaj je oče hranil v mapi. Ko je kasneje le prišla do mape in jo odprla, je v njej zagledala: sliko svojega najljubšega vnuka, pesmi iz mladosti, diplomo in polno zdravniških receptov in izvidov. Hči se je spominjala, kako se je zdravje očetu slabšalo, čeprav tega ni kazal navzven in nihče ni vedel, da zaradi hude bolezni trpi. Hči je dobila potrditev, kako velikega in dobrega srca je bil njen oče. Od njegove smrti dalje je ona hranila del njega, njegovo mapo.
Pred jutrom
(približno 6270 besed)
Pavla je starejša ženska, ki živi v skladišču poleg strojnice. Skrbi za čistočo stopnišča v stolpnici in pospravlja stanovanja določenih lastnikov. Zjutraj vedno vstane zgodaj in začne s pomivanjem stopnišča. Pozna navade vseh stanovalcev. Ko je nekega dne pomivala stopnišče, je do nje prišel njen znanec cunjar. Z njo je začel klepetati. Spraševal jo je, kako je s parcelo, ki jo je kupila, da bi v njej lahko živela s svojim sinom Emilom. Povedala mu je, da čaka, dokler se ne bo vse uredilo. Vendar cunjar ji je povedal, da je bila ta parcela prodana nekomu drugemu, njo pa so potegnili za nos. Pavla ni mogla verjeti, od razočaranja in jeze se je zjokala. Ko je nadaljevala s pospravljanjem stopnišča, je prišla do najvišjega nadstropja, kjer živi odvetnik. Srečala ga je in ga prosila za pomoč. On je bil do nje prijazen in ji je hotel pomagati, zato jo je povabil v svoje stanovanje in ji ponudil kavo. Vstopila je, v tistem trenutku pa jo je v prsih stisnila bolečina in omahnila je na odvetnikovo mizo.
Daj nam danes
(približno 6040 besed)
Viktor je mlad fant, ki se je štiri leta šolal v internatu. Zdaj je prišel čas, da izpolni vlogo za fakulteto. Od njega vsi pričakujejo, da se bo vpisal na študij teologije, vendar njega prevevajo dvomi. Ko mora izpolniti vpisnico, začne razmišljati o svojih starših, ki sta oba že umrla. Ve, da bi bil oče ponosen nanj. Hvaležen je tudi župniku, ki mu je napisal priporočilno pismo, da je sploh lahko prišel v internat. Razmišlja o tem, kaj si želi postati, kdo hoče biti. Ve, da ga kot duhovnika potrebujejo, vendar sam ni prepričan, da si to želi. Njegov sošolec Edo je mnenja, da ga je zmedla Irena, prepričuje ga, da je to njegovo poslanstvo. Vendar Viktor na koncu ne izpolni prijavnice. Odloči se drugače in odide na pogovor k prefektu, takrat je znotraj sebe začutil nekaj povsem drugačnega, nekaj na kar je čakal. Ve, da se je pravilno odločil.
Srce
(približno 1480 besed)
Moški je v svojem življenju največ pozornosti namenjal uram. Ves čas je v svoji sobi poslušal tiktakanje. Nekega dne je slišal, da tiktakanje ni skladno, to kar je motilo tiktakanje, je bilo njegovo srce. Vedel je, da je ljubezen zamenjal za neljubezen, da je zapustil svoje dekle zaradi tiktakanja ur. Zdaj, ko čuti bitje svojega srca, ve, da ima še zadnjo priložnost, da postavi svoje srce na prvo mesto. Preostane mu edino, da zaprosi srce deklice, da odloči ali bo dobil ljubezen ali bo ostal sam z urami, kot se je na začetku odločil.
Ona
(približno 1400 besed)
Dekle opisuje del svoje osebnosti, del njene prisotnosti, ki ga imenuje ona. Ona naj bi se pojavljala v njeni prisotnosti, ko je bila sama v dvomih. Velikokrat je ona prišla in ji skušala povedati, da dela neumnosti, da nekaj ni dobro z njenim obnašanjem. Dekle je zaradi tega ni maralo, vendar ko ona nekaj dni ni prišla, jo je dekle pogrešalo. Nekega dne je dekle opazovalo fanta skozi okno, ko se je ona spet prikazala in ji zagrnila zaveso. Ona ji je rekla, da ne more verjeti, da je taka trapa, da verjame, da jo bo fant opazil. Odgrnila ji je zaveso in dekle je zunaj videlo fanta z drugim dekletom. Od takrat naprej ona ni več prišla v dekletovo prisotnost, čeprav si je dekle to želelo.
Sama s seboj
(približno 1000 besed)
Gospa J. je ostala sama, saj ji je ravnokar umrl mož. Ob slovesu ji je povedal, da jo ima rad, da bo zdaj sama morala skrbeti zase. Hčerka jo je na sedmini vprašala, ali ne razmišlja, da bi odšla v dom za ostarele. To je gospo J. zabolelo kot zaušnica. Videla je, da ne more računati na nobenega od svojih otrok, da je zgolj sama s seboj. Vzela si bo čas zase in razmišljala, dokler ne bo prišel tudi njen čas in se bo pridružila možu.
3 Odmevi v javnosti
Nekatere izmed zgodb iz zbirke so bile pred tem leta 1974 objavljene v reviji Sodobnost, med njimi tudi zgodba z naslovom Krogi, po kateri je zbirka dobila naslov.
Ob izidu zbirke je članek o njej napisal Igor Bratož in ga objavil v časopisu Delo. O zbirki je zapisal: »Bralski problem je le to, da smo marsikaj o tem že zdavnaj prebrali, zgodbe oz. novele Nade Gaborovič pa tudi po formalni plati ne ponujajo nič novega, ostajajo pri tradicionalni pripovedni strategiji, nerazburljivem premlevanju intimizmov in patetičnem izpisovanju vsakršnih življenjskih resnic. […] Morda je malce moteče tudi to, da zgodbe pogosto mehčajo stereotipi, vse preveč pa je v avtoričinih besedilih tudi splošnosti. […] Krogi so ubesedovanje že znanega na udobno preverjen način.«
Vključenost v antologije
Nada Gaborovič, Slavko Kočevar Jug in Marjan Pungartnik so izdali antologijo z naslovom Območno srečanje pesnikov in pisateljev severovzhodne Slovenije. Antologija je izšla leta 1986.
Pisateljica je napisala članek To drevo na tujem raste, ki je izšel v časopisu Delo, leta 1990. Označen je s predmetno oznako antologija.
4 Viri in literatura
Viri
Nada Gaborovič: ''Krogi'': ''Novele''. Novo mesto: Dolenjska založba, 2000.
Literatura
Igor BRATOŽ: Krogi: Nada Gaborovič. ''Delo'' 42/219 (2000). 29.
Janko KOS idr.: ''Literatura: leksikon''. Ljubljana: CZ, 2009.


Florjan Lipuš

''Poizvedovanje za imenom''
V svoji seminarski nalogi sem se ukvarjala z najnovejšim romanom koroškega Slovenca, Florjana Lipuša, ''Poizvedovanje za imenom''. Ker je glavna literarna oseba ista kot v njegovem romanu iz leta 1972 ''Zmote dijaka Tjaža'', sem romana med seboj v določenih pogledih primerjala. Ukvarjala sem se predvsem s problemom verskih zavodov moralnostjo katoliške cerkve, položajem maternega jezika na Koroškem ter pomenom imena za posameznika.
Ključne besede: Florjan Lipuš, ''Poizvedovanje za imenom'', ''Zmote dijaka Tjaža'', cerkev, avstrijska Koroška
1 Avtor
Florjan Lipuš se je rodil leta 1937 v Lobniku pri Železni Kapli. V slovenskem prostoru je poznan predvsem kot eden najpomembnejših zamejskih pisateljev, ki se skozi svojo literaturo bori za pravice koroških Slovencev. Lipuš je kot ljubitelj jezika, ki nasprotuje klasičnemu kanonu, jezik razumel tudi kot sredstvo boja za obstoj koroških Slovencev v Avstriji. (Zupan Sosič 2004: 80) Osnovno šolo je obiskoval v Lepeni, nato pa odšel na gimnazijo na Plešivec, kjer je zaključil šolanje leta 1958. Želja, postati duhovnik, je po štirih letih študija v Celovcu usahnila. Opravljal je različne poklice, od pisarja, zavarovalničarja, vse do učitelja, do kamor mu je pomagal Valentin Inzko. Po končanem učiteljišču je učil v Lepeni pri Železni Kapli. V mladosti kot urednik internatskega glasila Kres, nato Mladja.
Njegov opus je zelo raznolik, najdemo dramsko besedilo ''Mrtvo oznanilo'' (1963), kratkoprozna besedila, kot so ''Črtice mimogrede'' (1964), ''Zgodbe o čuših'' (1973), ''Jalov pelin'' (1985), ''Prošnji dan'' (1987), ''Stesnitev'' (1995), ''Sršeni'' (1997), najpomembnejši pa so njegovi romani: ''Zmote dijaka Tjaža'' (1972), ''Odstranitev moje vasi'' (1983), ''Srčne pege'' (1991), ''Boštjanov let'' (2003) ter najnovejše delo ''Poizvedovanje za imenom'' (2013).
Leta 1975 je prejel nagrado Prešernovega sklada za knjigo proze ''Knjiga o čuših'', leta 1995 kulturno nagrado dežele Koroške, 2002 je prejel častni križ za znanost in umetnost, čez dve leti, leta 2004, Prešernovo nagrado za svoj opus, istega leta je bil nominiran za nagrado kresnik, lepo pozneje, 2005, pa je bil na Dunaju odlikovan s častno nagrado za književnost.
(Povzeto po: Florjan Lipuš. Slovenska akademija znanosti in umetnosti. 2007–2009. (Citirano 3. 11. 2013)
2 Obnova
Roman ''Poizvedovanje za imenom'' pripoveduje o mladostniku Tjažu, ki šolske dneve preživlja v verskem zavodu. Mater so, ko je bil on še otrok, žandarji odpeljali, saj naj bi podpirala partizane, odpeljali so jo v koncentracijsko taborišče, oče pa se je kmalu zatem znova poročil. Tjaž je živel pri babici po materini strani, po njeni smrti pa pri drugi babici. V zavodu se Tjaž zamoti z raziskovanjem podstrešja, kjer najde pisalni stroj, na katerega pretipkava snov ur materinega jezika, ki ga imajo le dve uri na teden. Držal se je sam zase, najraje je hodil po pokopališčih ter na nagrobnikih iskal materino ime, saj le-ta ni bila nikjer uradno pokopana. Hotel je povrniti materino izgubljeno ime, tudi ko je oblast nekaj desetletij pozneje postavila spomenik za vse pozabljene, mu to ni bilo dovolj. Menil je, da bo s pomočjo materine znanke, ki je bila tudi v taborišču, izvedel kaj več o materi, saj oče o tem ni govoril. A sogovornica ni hotela znova vlačiti na plan strahov, ki jih je komaj potlačila in ukrotila. Avtor proti koncu izpostavi dogodek, pomemben za vse koroške Slovence, in sicer postavitev dvojezičnih krajevnih napisov. A Tjaž spozna, da je njegov materni jezik v okolju, v katerem živi, nepomemben oziroma je bil in vedno bo podrejen »zgornjemu« jeziku, nemščini. Tjaž svoje življenje zaključi s samomorom, »utrgal se je z vejice in se spustil proti tlem«. (Lipuš 2013: 63)
3 Predzgodba
Podrobnejši oris Tjaževega življenja pred bivanjem v zavodu dobimo v romanu ''Zmote dijaka Tjaža'', kjer nam pripovedovalec poročevalec, Tjažev sošolec, ki je od urada dobil nalogo popisati Tjaževo življenje po opravljenem samomoru, opisuje, kako je oče vse svoje življenje garal na poljih in v gozdu, nato pa se je moral odseliti, saj samotna kmetija ni mogla vzdrževati vseh otrok. Odšel je za hlapca na hubo, kjer je srečal Tjaževo mater. »/…/ prevzel oskrbovanje hube, pridno opravljal hubo, opravljal tudi deklo /…/.« (Lipuš 1972: 120) Tako se je začelo njuno skupno življenje, saj sta odšla na zakupno posestvo, kjer sta imela svoje gospodinjstvo, kmalu pa se jima je »/…/ pripetil Tjažek /…/.« (Lipuš 1972: 120) Živela sta garaško in trdo življenje, vse dokler oče ni moral v vojsko, mati pa je ostala pri svoji materi. Pri Tjaževih šestih letih so odpeljali še njo, o tem dogodku pa že piše v najnovejšem romanu.
4 Zaključek zgodbe
V najnovejšem romanu avtor delo zaključi s Tjaževim skokom s stolpnice, opiše, kakšno je bilo truplo: »Ni se razletelo, je še vedno celo, čedno napravljeno, čevlji zloščeni, suknja z gumbi zapeta, ne razlikuje se od tistega zgoraj na ograji.« (Lipuš 2013: 63) Pove le, da je kot list, ki se je utrgal z drevesa in sedaj pada proti tlom. Na kratko opiše še usodo zavoda, ki ga je čas povozil, saj se je zopet povrnil v to, kar je bil: »/…/ konjušnica ali ovčja staja, kozjak.« (Lipuš 2013: 63) V Zmotah dijaka Tjaža pa bralec spremlja njegov pogreb, ki je prikazan groteskno, saj Tjaževa rakev noče v luknjo, zato so jo postavili na glavo, truplo se je prekucnilo na trebuh, zobje pa so se zagrizli v les. Poleg tega ravno v tem trenutku mimo pripelje vlak, natovorjen s kravami, ki glasno mukajo, nagovori na pogrebu so prazni, brez smisla. Prav tako je grotesken odnos pogrebcev do umrlega, ko pijejo in jejo v bližini mrtvaškega odra. Cerkvenega pogreba si Tjaž sploh ni zaslužil, saj si je sam stregel po svojem življenju, kar je proti pravilom cerkve. Toda dostojanstveniki zavoda niso želeli prevzeti odgovornosti za dijakovo smrt, zato so se za dobro podobo v očeh javnosti odločili organizirati pogreb, kjer bodo oprali svojo krivdo. Tjaževa smrt se nikogar ne dotakne, ničesar ne spremeni. Je enako nesmiselna kot njegovo življenje.
5 Problematika dela
Izpostavila bi vprašanje obstoja slovenskega jezika na avstrijskem Koroškem. V romanu je nemščina poimenovana kot zgornji jezik, saj je na dvojezičnih krajevnih tablah vedno napisana zgoraj, pod njo pa se nahaja slovenščina, poimenovana kot spodnji jezik. Pripovedovalec opisuje namere zamejcev za postavitev dvojezičnih krajevnih tabel, a se jim poskus izjalovi, saj so table nasprotniki podrli, med podiranjem pa so jih spremljali žandarji. Nato so v nočnih akcijah, pomagali so si s šablonami, poimenovali vse vasi v svojem jeziku. Dejstvo je, da se za svoj jezik bori le peščica ljudi, tisti, ki imajo pred očmi jasen cilj, zagotoviti status slovenščini v prihodnosti. Najbolj boleč dogodek za Tjaža pa je bila vaška veselica, za katero je sprva mislil, da so jo ljudje priredili v čast končno postavljenim krajevnih dvojezičnim tablam, a spozna, da slavijo izid nove knjige, napisane v nemščini. Avtor namiguje na knjigo Angel pozabe, avtorice Maje Haderlap. Sedaj je vse v popolnem redu, knjiga je bila napisana ob pravem času in na pravem mestu. Zavrgla je svoje poreklo ter se preselila iz spodnjega jezika v zgornjega. Klavrno je spoznanje, da se ljudje prilagajajo, igrajo maškarado, pojejo hvalo nemščini, jeziku, v katerem so naše prednike tepli, jim vzeli svobodo, dom, ugled.
6 Viri in literatura
*Alojzija Zupan Sosič: Tradicionalno in sodobno v romanu ''Boštjanov let'' Florjana Lipuša.
Moderno v slovenskem jeziku, literaturi in kulturi: zbornik predavanj, 2004. 80.
*Florjan Lipuš: ''Poizvedovanje za imenom''. Študentska založba Litera, 2013.
*Florjan Lipuš. Slovenska akademija znanosti in umetnosti. 2007–2009. (Citirano 3. 11. 2013).
*Florjan Lipuš: ''Zmote dijaka Tjaža''. Maribor: Obzorja, 1972.


Nauči me sanjati

Edo RODOŠEK: ''Nauči me sanjati'': fantastične in znanstveno-fantastične zgodbe. Ljubljana: Založba CLIP, 2000. 237 str.
1 O avtorju
Edo Rodošek
2 Izdana dela
2.1 Zbirke kratke proze
*''Temna stran vesolja'': fantastične in znanstveno fantastične zgodbe, Domžale, (1997)
*''Čar iskanja'', Ljubljana, (1997)
*''Sence neznanega'', Ljubljana, (1998)
*''Spokojni svet'', Ljubljana, (2000)
*''Geneza'', Ljubljana, (2000)
*''Obračun'', Ljubljana, (2000)
*''Pravici je zadoščeno'', Ljubljana, (2001)
*''Dolgo iskanje'', Ljubljana, (2001)
*''Onstran zaznave'', Ljubljana, (2003)
2.2 Romani
*''Feniks, mogoče'', Ljubljana, (2001)
*''Skoraj enaki'', Ljubljana, (2003)
3 O zbirki
Zbirka fantastične in znanstveno-fantastične kratke proze Nauči me sanjati je izšla pri založbi CLIP in vsebuje 14 zgodb, ki jih vedno uvedejo posamezni citati (Thomasa Manna, Arthurja C. Clarka, Jamesa Lea Harlihyja, Lea Buscaglia, Aldusa Huxleyja, Kennetha Robertsa, Johna Steinbecka, B. M. Barucha, Wille Cather, Sinclera Lewisa, Geralda kersha, Louisa Bromfielda, Katil Gibran, Jacka Londona). Knjiga vsebuje tudi spremno besedo Draga Bajta in prolog celotni zbirki Havelocka Ellisa ter posvetilo.
3.1 Fantastika, znanstvena fantastika in znanstvenofantastična kratka proza
Fantastika in znanstvena fantastika.
Alenka Žbogar ugotavlja, da subjekti v mladi fantastični slovenski prozi skušajo osmisliti življenje in se znebiti strahu pred smrtjo. Ob tem spoznajo, da je umetnik obsojen na raziskovanje notranjosti in zunanjosti. V tovrstni kratki prozi se vsakdanje preverljiva stvarnost prevesi v fantastiko brez vsakršnih norm: dogajalni prostori so realni, vendar se vanje vključujejo nadnaravna bitja, fantastični dogodki, nerealne pokrajine. Prvine znanstvene fantastike se prepletajo z elementi psihološkega realizma. Tomo Virk skuje tudi novi izraz za fabulo, ki ni več logična, pač pa fantastična, in jo poimenuje "nova fabula". (2005: 22-23).
3.2 Obnove zgodb
Rodoškove znanstvenofantastične zgodbe ustvarjajo značilen literarni svet tehnizirane oz. tehnicistične, nekaj desetletij ali stoletij oddaljene prihodnosti, ko človeku na Zemlji že vladajo avtomati, roboti in androidi. Avtor nam v svojih zgodbah prikazuje distopičen svet, kjer človek svojo človeškost izgublja v spopadih, dvobojih, katastrofah, kataklizmah in nesrečah. Čakata ga konec in poguba, pogosto transformacija v nehumanoidno obliko in asimilacija v novi svet prihodnosti. Ideje in teme Rodoškovih zgodb, ki so pogosto na meji realnega in fantastičnega, zajemajo pustolovske, detektivske, vohunske, vojne, ljubezenske in futuristične žanre. Idejno ogrodje svojega literarnega sveta prepušča bralski konstrukciji v procesu branja.
Čeprav so prizorišča in liki, po imenih sodeč, očitno iz angloameriškega sveta, so vendarle univerzalni junaki civilizacije, ki ji pripada tudi slovenski bralec. Avtor premišljeno gradi zgodbo s komponiranjem odlomkov, ti pa se na koncu združijo v presenetljivem razpletu, ki bralcu omogoča idejno katarzo. Osrednjim likom v zgodbi se pogosto prilagaja pripovedovalčev jezik, ponekod pa celo sama zunanja struktura literarnega dela.
Človekovi otipljivi in empirično zaznavni stvarnosti so pri Rodošku protipostavljeni virtualni svetovi psihične notranjosti, svetovi sanj, prividov in domišljije, svetovi neznanega, nedojemljivega, nepredvidljivega. Naslov njegove zbirke je tako zgovorno "poučen": ''Nauči me sanjati'' (da bom preživel).
Zrcalo (5090 besed)
V prvi zgodbi, ki vsebuje citat Thomasa Manna, spoznamo Nestorja, pohlevnega moža, ki mu gospodovalna in narcisoidna žena Linda v celoti diktira življenje ter se pri tem nad njim še nehumano izživlja. Njun vsakdan prekine misteriozno darilo podnajemnika, ki zakoncema namesto z najemnino dolg poplača z neobičajnim ogledalom. Nestor po spletu okoliščin ugotovi, da ima to ogledalo posebno sposobnost, in sicer da popravi, kar je pokvarjeno, in pokvari, kar deluje popolnoma v redu. Odloči se, da bo učinek ogledala uporabil na sebi, in ko to stori, nič več mevžasti mož s prisilo pred ogledalo posadi še svojo ženo.
Prihod (1440 besed)
Prvoosebni pripovedovalec, uveden s citatom Arthurja C. Clarka, razglablja o svojem spominu in o majhnem prostoru, v katerega je stlačen že celo svoje življenje. Počasi mu postaja neudobno, zato prične pritiskati na stene in ugotovi, da so te prožne. Od zunaj sliši glasove, ki z vsako njegovo potezo postajajo bolj glasni in panični. Nenadoma stene pričnejo pritiskati nanj in ga potiskajo proti izhodu, ki se je na novo pojavil. Naslednja stvar, ki se je literarni lik zave, je njegovo nemočno hlastanje za zrakom, dokler ga zdravnik ne udari po zadnjici. Šlo je za rojstvo.
Srček (6770 besed)
Pri tej zgodbi, ki se začne s citatom Jamesa Lea Harlihyja, nam je predstavljen psihiater, dr. Sloan, ki je primoran svojo kariero zasebnega zdravnika vse bolj obešati na klin, saj ena od njegovih strank vedno bolj zahteva njegovo celotno pozornost. Gre za hčerko gospe Grant, siamsko dvojčico Honey, ki je pri kirurški ločitvi od svoje sestre le-to izgubila. Doktor kmalu podpiše pogodbo, ki mu prinaša mastne denarce, v zameno pa mora živeti v hiši bolnice in ji biti vedno na volja nadaljnje tri mesece. Kar na začetku izgleda kot lahek zaslužek in enostavno delo, se kmalu sprevrže v pravo detektivsko raziskovanje. Sloan ugotovi, da je njegov predhodnik enostavno izginil, v nenavadnih nočnih dogajanjih v hiši poginejo vsi hišni ljubljenčki, medicinska sestra pa od vsega šoka zapusti delo ter tako doktorja pusti polno obremenjenega. Sloan tudi ugotovi, da se mati in tehnično izobraženi hišnik, West, poslužujeta neobičajnih načinov zdravljena. Honey njene psihotične napade lajšata s posebno energijsko kapsulo, ki začasno odpravi težavo, a v nadaljevanju zdravstvene probleme samo še poglobi. Doktor kmalu pride do spoznanja, da je siamska dvojčica še kar živa in da ostanek nje prebiva v njeni sestri, kar povzroča vse napade pri Honey, napaja pa jo ravno energijska kapsula in ji tako vse bolj omogoča, da pridobiva na snovni obliki. Sloan se odloči, da jo bo izničil s plamenometalcem, ko se bo ta ob res močnem napadu končno v celoti realizirala. Njegov načrt se izjalovi in demonski ostanek sestre ga živega požre. Naslednji dan se Honey oziroma srček ter njena mati na verandi pogovarjata, katerega zdravnika bosta izbrali za naslednjo žrtev, da potešita neskončno lakoto umrle hčerke oziroma sestre.
Počasnež (13120 besed)
Na začetku te zgodbe se nahaja citat Lea Buscaglia. Protagonist zgodbe je nad življenjem naveličan pisarniški delavec, ki se mu zdi, da v življenju vsi nekam hitijo, samo on se flegmatično spravi skozi dan. Nekega dne se spre s svojo izvoljenko Floro, ki ga več kot očitno vara, in se odpravi na vožnjo brez cilja. Na puščavski cesti mu zmanjka goriva, zato je prisiljen pešačiti do najbližjega naselja, ki je popolnoma odmaknjeno od civilizacije in ga je praktično nemogoče najti, a njemu po naključju to uspe. Kmalu ugotovi, da v naselju čas teče počasneje kot izven njega. To mu je zelo všeč, saj se popolnoma sklada z njegovim življenjskim slogom. V tej posebni skupnosti, ki živi na zelo staromoden način, se tudi na novo zaljubi, a vseeno se odloči za vrnitev v civilizacijo. Ko se s pomočjo arhaičnih prebivalcev vrne v svoje mesto ugotovi, da je preteklo že zelo veliko časa. Vsaj 50 let, a v njegovi na novo odkriti vasici se je izmenjal samo en večer. Spozna, da je bila vrnitev napaka, in se vrne tja, kamor resnično spada.
Izboljšano mazivo (4100 besed)
Tukaj se s citatom ponaša Aldous Huxley. Osrednja literarna oseba in pripovedovalka je tokrat ženskega spola. Minnie je slepo zaljubljena v znanstvenika Carla, ta pa se vztrajno trudi, da bi iznašel posebno mazivo, ki bi še bolj izničilo trenje, in bi si tako prislužil posebno nagrado ter povišico, s katero bi končno lahko zasnubil Minnie. Ta je bolj kratke pameti in ga pogosto na ljubezniv način zasmehuje, ko govori o znanstvenih zadevah. Nekega dne mu vendarle uspe ustvariti čudežno mazivo s pomočjo posebnega olja, ki ga je Minnie našla v zapuščeni tovarni in ga uporablja za čiščenje. Ko proslavlja odkritje in svojo pridobljeno nagrado, se Minnie zdi, da ga sedaj zanimajo druge punce, zato se z njim sooči in v kasnejšem prerivanju pomotoma zmeša svoje posebno olje in novo nastalo mazivo. To povzroči, da celo naselje zdrsi v bližnjo mlakužo. Carl tako dokončno odkrije učinkovine izboljšanega maziva ter zasnubi Minnie, ki snubitev olajšano sprejme.
Dokaz inteligenčnosti (9020 besed)
Izrek Kennetha Robertsa se tokrat nahaja na začetku zgodbe. Vesoljski raziskovalec zaradi tehnične napake strmoglavi s svojim plovilom na neznan peščen planet. Vročina je neznosna, zato se astronavt odloči, da se bo okopal v mlakuži, ki jo je uspel najti še s poslednjimi močmi, nakar ga nekaj udari po glavi in izgubi zavest. Zbudi se v posebnem prosojnem prostoru obdanim z magnetnim poljem in kmalu ugotovi, da se nahaja v neke vrste živalskem vrtu. Glede na svoje sosede v bližnjih kletkah, spozna, da ga verjetno njegovi ječarji nimajo za inteligentnega primata, saj se je pred kopanjem slekel, tako da tudi ni bilo nobenih indikatorjev o njegovem intelektu. Razmišlja, kako bi prebivalcem planeta dokazal, da je v resnici inteligentno bitje. Opazovalci ga več kot očitno opazujejo iz posebnih cepelinov iz zraka, zato s posebnimi skrilavci na tleh prične ustvarjati zanimive tvorbe. Ko je od vsega dela na orjaški površini že izgubil nohte in že skoraj obupal nad svojim načrtom, Nezemljani končno spoznajo svojo napako in ga odpeljejo iz terarija.
Darilo (4920 besed)
Zgodba se prične s citatom Johna Steinbecka. Marley Stone je neperspektivni bančni uslužbenec in preprosto najbolj povprečen človek na tem svetu, ki pa je istočasno velik ljubitelj stripov in vesolja. Nekega dne s svojim teleskopom na nebu odkrije čudno zeleno svetlobo, ki prevzame njegovo daljnovidno napravo in ga naredi nekako omotičnega. Naslednji dan odkrije, da lahko hodi skozi stvari, ki jih je ustvaril človek. Poleg tega razvije tudi sposobnost telekineze in ostalih junaških prednosti, ki jih imajo stripovski junaki. Zelena luč ne izgine s teleskopa in Marley se zaveda, da je postavljen pred izbiro, ali življenje superjunaka ali povprečnega knjigovodje. Njegova edina življenjska opora, njegov legvan, se ga ga kot človeka z magičnimi sposobnostnimi zelo boji in Marley se zave, da se je v tem času spremenil in to na slabše, zato zavrne nove moči ter tako premaga temne sile, ki bi ga skoraj prevzele.
Izbriši (5330 besed)
S svojim citatom se nam predstavi B. M. Baruch. Bing je programer, ki dela za kompleksno podjetje, ki je razdeljeno na številne nivoje, tako da večine svojih sodelavcev sploh ne pozna. Ves čas pridobiva podatke iz višjih nivojev, ki jih mora redno analizirati. Kmalu si pri svojem delu zaželi pomoči, zato prične ustvarjati lasten program, ki bi mu olajšal delo. Ta po mesecih razvoja postane izredno učinkovit in srhljivo človeški. Bing izve, da je tudi njegov kolega Tilli ustvaril lasten program, a ta ga svari naj preneha s svojim početjem, dokler ima še možnost, saj ima občutek, da ga njegov lasten program ogroža. Tilli kmalu izgine v nepojasnjenih okoliščinah, a Bing se s tem ne obremenjuje preveč, dokler ne odkrije, da ga lasten program skuša nadomestiti. Takrat ga še pravočasno izbriše. Na koncu zgodbe se pomaknemo na višji nivo podjetja, kjer izvemo, da je tudi Bing program in da ga bodo zbrisali zaradi pretirane ambicioznosti, ki jo je zakrivil Bingov program.
Vmesna stopnja (12710 besed)
To zgodbo je s svojim citatom zaznamovala Willa Cather. Bran je priznani astrofizik, ki je bil izbran za misijo, da gre na oddaljen planet preverit misteriozni signal. Potuje neskončno dolgo časa, pri tem pa ga pri življenju ohranja posebna kapsula, ki jo nadzoruje umetna inteligenca poimenovana Mae. Dvojica pride na nenavadni planet, kjer odkrijeta zanimive prebivalce, ki ne spominjajo na nobeno znano živo bitje. Bran jih preprosto poimenuje "Stvari". Ko se Bran sprehodi po čudnem planetu, Stvari zajamejo njegovo plovilo in ga po nizu dogajanj pripeljejo v muzej, kjer je po novem razstavljena Mae, saj je glede na tehnološko zaostalost napram tem bioničnim superbitjem pravi artefakt. Stvari s pomočjo telekineze Branu razkrijejo, da se je pravzaprav vrnil na Zemljo, kjer se je v času njegovega odhoda zgodila računalniška revolucija. Umetna inteligenca je mirno zapustila človeštvo, to pa se je pozneje popolnoma uničilo. Od sedaj naprej jim bo Bran služil kot inferiorno, a zaradi zastarelosti zelo zanimivo bitje. V zadnjem odlomku smo priča prizoru, kako Stvar meče palico Branu, ta pa jo pobira in nosi kot psiček.
Nikoli ne veš (2050 besed)
Avtor je ocenil, da se tukaj poda citat Sinclara Lewisa. Astronavt strmoglavi na neznan planet in tam ga preganja stvor odporen na vse vrste orožja. Ko ga ta končno ujame, kozmonavt ne umre, ampak pod stvorom, ki ga objema z vseh strani, začuti prijetno milino, poleg tega pa se mu pozdravijo vse rane.
Nahod (3690 besed)
Gerald Kersh je avtor tukajšnjega citata. Crash se s prijatelji poda v bar na zabavo po službi, še prej pa kupi posebne tabletke za rastline za svojo mamo. V baru se zabava res razvname in Crasha v bujnem dogajanju prične boleti grlo, tako da vzame tablete proti bolečinam. Prične se počutiti čudno, se hitro razhudi in ob navalu besa na daljavo popolnoma ugasne vse luči v baru. Pozneje se onesvesti. Njegova prijatelja sklepata, da je bolan, zato se odpravijo v tropske kraje, saj naj bi bili ti najboljši za preganjanje bolezni. Tam Crash naleti na čudno pleme, ki ga prisili, da prikliče dež, in tam Crash spozna, da ima nadnaravne sposobnosti, ki jih aktivira vsakič, ko vzame tablete za rastline, ki jih je pomotoma zamešal za protibolečinske tabletke. Postane šaman plemena.
Obiskovalci (6150 besed)
Lois Bromfield je za ta del prispeval svoj citat. Tokrat smo postavljeni v kožo pacifističnega nezemeljskega bitja. Na njegov planet pristanejo ljudje in pričnejo loviti Nezemljane, ki so še najbolj podobni neke vrste gosenicam. Sprva ti Nezemljani na provokacije sploh ne reagirajo, saj so zelo umirjeni in na sploh zelo simbiotični. Ljudje pa postajajo vse bolj in bolj agresivni. Odločijo se, da bodo eno od gosenic sicirali. Tedaj Nezemljani pričnejo ukrepati in uničijo sovražnika, ki si je hotel prisvojiti njih in njihov planet. Prizanesejo le doktor Tuttlerjevi, ki je bila na njihovi strani in njeni vojaški ljubezenski simpatiji, s katerim srečno zaživita na novem planetu.
Žal bo nekaj dražje (6920 besed)
Pod citat, ki stoji na začetku te zgodbe, se je podpisal Katil Gibran. Zgodba se prične kot zavarovalniški dopis klientom, ki pravi, da bodo povišali cene zavarovanja zaradi številnih medgalaktičnih nesreč. Zavarovalnica v dokazilo doda tri dokumente, kjer "domorodci" vsak po svoje razglabljajo o nesrečah, ki so se pripetile. Tako smo priča zgodbi ribiča iz Sodome, katerega domači kraj je bil uničen v siloviti eksploziji, po prepričanju Sodomita zaradi grešnega življenja njegovih someščanov. Drugi dokument je spisan s strani prebivalca neke ruske gubernije, kjer je prav tako silovita eksplozija uničila orjaške površine gozda. Tretji dokument pa izhaja iz ZDA, kjer prestrašen prebivalec piše senatorju, da je bil na svoji farmi priča nenavadnim pojavom in da je zagotovo videl strmoglaviti vesoljsko plovilo, a vojska sedaj vse prekriva. Zavarovalnica v zaključku izpostavi, da je nedopustno, da je v tako kratkem času prišlo do takšnega števila nesreč in to celo na istem planetu. Nadejajo se, da bo podražitev prispevala k manj objestni vožnji izletnikov z osebnimi vozili.
Košček doma (11480 besed)
Pri zadnji zgodbi najdemo citat Jacka Londona. Še enkrat več smo v zgodbi priča nesreči vesoljske ladje. Tokrat preživita samo oče in hčerka. Zgodbo od sedaj naprej spremljamo z dveh perspektiv, od dveh glavnih junakov. Na eni Strani je Steve, preživeli brodolomec, ki bo storil vse, da se s hčerko rešita in da ona preživi. Na drugi strani pa imamo Nezemljana Chipa, ki z zanimanjem z ostalimi svojimi brati spremlja prišleka. Nezemljani se odločijo, da morajo njuna življenja obvarovati. Tako jima priskrbijo hrano, primerno klimo, vodo itd. Šele čez nekaj časa se jima Chip razkrije in Steve ter njegova hčerka Ana sta osupla nad novim bitjem, saj je to najbolj popolnih oblik, kar sta jih kdaj videla. Ana sicer v naslednjih dnevih postaja vse bolj nesrečna, saj si želi dobiti vrtnico, a teh na novem planetu ni. Steve trpi z njo, saj hčerka v malodušju vztrajno hira. Chipu se zasmili do dna srca, zato ji s pomočjo bratov ustvari pravo vrtnico in ji tako vrne voljo do življenja. V sklepnem dejanju Zemljanoma nakažejo še vesoljsko plovilo, ki so ga izdelali zanju, in opazujejo njun odhod proti domu.
4 Odmevi v javnosti
Aleš Cimprič v ''Neskončnosti'' (glasilo Društva ljubiteljev znanstvene fantastike in fantazije) zapiše pozitivno kritiko na račun Rodoška. Pravi, da je avtorjev slog zelo berljiv, da sicer avtor ne odkriva nekega novega področja, a se ga vseeno splača podpreti ter tako zraven privzdigniti še obubožano slovensko znanstvenofantastično sceno. Pohvali dolžino samih zgodb, saj pravi, da so ravno prav dolge, da ne dolgočasijo in ne povejo premalo.
Drago Bajt v spremni besedi zapiše, da je avtor razumljiv najširšemu krogu bralcev in da je tako tipičen učenec zvrsti, ki se ji posveča, torej znanstvene fantastike. Po komentatorjevih besedah je ta tako še trdneje ukoreninjena na slovenskih tleh.
Igor Bratož v Delovi recenziji knjige zapiše, da avtor sledi angloameriški šoli znanstvene fantastike in da na čase zapade v trivialnost. Vseeno Rodoška pohvali, da lepo prikaže zgrešeno prepričanje v neizmerno odrešilno moč tehnološkega napredka. Recenzent pripomni, da branje teče sproščeno in presenetljivo gladko ter doda, da je to branje za marsikoga.
5 Viri in literatura
Viri
Edo Rodošek. ''Nauči me sanjati: fantastične in znanstveno-fantastične zgodbe''. Ljubljana: CLIP, 2000.
Literatura
**Igor Bratož. Recenzija: Nauči me sanjati. ''Delo'' 43/78 (2001). 27.
*Alenka Žbogar. Kratka proza na prelomu tisočletja. ''Jezik in slovstvo'' 50/3-4 (2005). 22-23.


Na Kolodvorski ulici nič novega

0.1 Obnove zgodb
Iz roda v rod
Glavna oseba te zgodbe je Slavko Novak. Rodil se je v Šmartnem pod Šmarno goro, njegova mama je umrla kmalu po porodu, oče (prav tako Slavko) pa je mizar. Slavko odrašča ob očetovi želji, da bi njegov sin postal mizar, kar pa se tudi zgodi. Oba živita v nekakšni tišini in neizrečenosti ob izgubi najpomembnejše ženske v njunem življenju. Oče svojo žalost utaplja v alkoholu in delu, kmalu ga začne posnemati tudi Slavko. Ko Slavko dopolni petindvajset let, mu oče zaradi ciroze jeter umre. Ostane sam na domačij, nadaljuje z mizarstvom in vedno več pije, začne pa hoditi tudi v bare v Ljubljani, kjer spozna preračunljivo žensko, Ivo Podkrajšek. Kmalu postane Iva noseča in se preseli k Slavku v Šmartno. Rodi se jima sin in nato še hčer, za nek trenutek se zdi, da je življenje za Slavka mirno in dobro. A alkohol ga vedno bolj najeda, postaja vedno bolj bolan in nemiren, zdi se mu, da ga Iva vara. Nekega večera v besu razkosa pohištvo v hiši in takrat ga Iva z otrokoma zapusti. Ob tem Slavko spozna, da mora prenehati piti, se gre zdravit in Ivo nekako pregovori, da se vrne nazaj. A odnos med njima je skrhan, Iva ga začne sovražiti, zdi se ji slabič. Slavko kmalu začne spet piti in nekega dne, ga Iva pregovori, da ji prepiše vso domačijo. Ni dolgo po tem, in Slavko je prepuščen ljubljanskim ulicam. Končno pristane na Kolodvorski ulici, kjer živi z dementno teto. A njegovo življenje je utopljeno v alkohol, vsak dan preživi v Kiosku, eni najbolj umazanih gostiln v Ljubljani, kjer pije in ljudem s solzami v očeh nenehno razlaga o Ivi in krivici, ki se mu je zgodila. Kmalu teta umre in nenadoma želi v stik z njim stopiti njegov sin Iztok. Kot prej Iva, tudi on Slavka v trenutku slabosti prepriča, naj mu prepiše tetino stanovanje. Sin zanj nima usmiljenja in ga vrže na ulico. Slavka kmalu zatem najdejo zmrznjenega na Kongresnem trgu.
Playboy
Zgodba se vrti okrog Rajca Vorončiča, ljubljanskega »playboyja«. Gre za moškega, ki je zrastel v družini z zatiralsko mačeho in tihim pohlevnim očetom. Mačeha je Rajcu izbrala poklic, moral se je šolati za policaja. Nekoč je na delovnem mestu na carini pretepel nič hudega slutečega turista in je moral za leto in pol v zapor. Ta izkušnja ga je spremenila in odločil se je, da bo zapustil poklic policaja, želel si je lagodnejše življenje, zato se je preselil v Ljubljano in začel v vrteti glasbo v Kevdru, diskoteki na Kolodvorski ulici. Ob tem pa je preprodajal tudi drogo in v kratkem času postal dobro situiran moški. Tega se je tudi dobro zavedal in izkoriščal. Bil je velik ženskar, nikoli še ni imel daljše zveze, zanj so ženske pomenile zgolj neko trofejo. A naveličanost nad vsem in pretirana narcisoidnost sta ga pripeljala do tega, da je začel vedno bolj piti in se drogirati. Nekoč znan in v svojih krogih spoštovan moški kmalu postane senca sebe. V neki točki se je odločil za zdravljenje na Poljanskem nasipu, a ker svojim problemom ni prišel do dna, je kmalu po zdravljenju kmalu zašel na stari tir. Ker mu je zmanjkovalo denarja, je moral nazaj domov v Kranj, kjer si je s tožbo pridobil zgornje nadstropje v očetovi hiši. Zaradi velike narcisoidnosti se ni nikoli poglabljal v sebe in ni iskal rešitev za svojo odvisnost. Čeprav je bil na koncu izčrpan, brez denarja in v izredno slabem odnosu z očetom, se je sam sebi zdel še vedno zvezda. V tem duhu zanesenosti je prepričal župana Kranja, da bo organiziral modno revijo. Dogodek ni bil izpeljan in Rajc je pobral velike vsote denarja od občine in od staršev deklet, ki naj bi nastopila. Kljub temu, da je vedel, da revije ne bo, je prišel na kraj, kjer naj bi bila in se zelo napil. Vsem je grozil in jih zmerjal, v svoji glavi je bil še vedno zvezda in super organizator. Na koncu zgodbe srečamo prvoosebnega pripovedovalca, ki je Rajca obiskal v Kranju leta 2000. Pravi, da je bil le še senca človeka, do konca ga je zdelal alkohol. A Rajc mu je povedal, da gre jutri nazaj vrteti glasbo v Kevder, čeprav te diskoteke že zdavnaj ni bilo več. Zmes alkohola in narcisoidnosti ga na koncu pripeljeta do namišljenega sveta, kjer je kljub vsemu ostal sam svoja zvezda.
Igralka in pesnik
Zgodba se vrti okrog neuspešne igralke, ki kljub pomanjkanju talenta, verjame, da bo nekoč še vedno zvezda na slovenski »sceni«. Njeno ime je Eva Marinič. Že od malega je bila razvajena malomeščanska edinka, od staršev je dobivala brezpogojno podporo v vseh pogledih. V zgodbi jo srečamo kot svobodno umetnico, staro petintrideset let in skozi pripoved zaznamo njeno obsesivno željo, da bi postala slavna, da bi prekosila kolegice, katerimi je študirala na AGRFT-ju. Živi na Kolodvorski ulici in zahaja v tamkajšnji bar, katerega lastnik je Podgana. Nekega večera tam spozna Aneja Pusovnika, moškega sredi tridesetih let. Tudi Anej je svobodni umetnik, pesnik. Predstavljen je kot vase zagledan filozof, odvisen od svoje babice Helene, s katero živi. Pri Podgani se ta dva protagonista usodno zaljubita, Anej Evi razlaga o umetnosti in ji zlaga pesmi. Evini nizki samozavesti to dene, predvsem pa ob njem občuti, kako je bila doslej osamljena. A nora zaljubljenost po petih mesecih poide. Anej postane bolestno ljubosumen in Evi na vrata lepi pesmi z žaljivo vsebino, jo zasleduje in jo zmerja z najnižjimi psovkami. V tem času se Eva zaljubi v starejšega moškega, režiserja, ki ji v Celju uredi stalno zaposlitev. Tako je prvič v življenju dobila vidnejšo vlogo v gledališču. Z režiserjem se je v Celje tudi preselila in živela mirnejše in polnejše življenje. Anej pa je ostal samski, na koncu zgodbe izvemo, da je le še pisal o ljubezni in postal otožen človek, zavit v meglo lastne poezije.
Mati, sin, filozofija in druge okoliščine
Glavna oseba zgodbe je Janez Rapnik, štiriintridesetletni filozof, ki je zaposlen v knjižnici na Filozofski fakulteti. Njegova mama Ivana je opisana kot zadržana kmečka ženska kratke pameti. Najbolj pomembno ji je, kaj bodo o njej rekli sosedje in drugi. Njen mož Rado, Janezov oče, se je obesil s pasjem povodcem v lopi družinskega vrta v Logatcu. Ivana Rada ni nikoli ljubila, saj kaj takšnega zaradi svoje ozkoglednosti ni bila sposobna, le toliko je v postelji z njim »potrpela«, da se jima je rodil sin. Janez hodi k mami vsak dan iz Ljubljane v Logatec na kosilo. Zdi se, da je Ivana s svojim sinom obsedena, tudi kliče ga vsak dan. Janez z njo ne ravna lepo, večkrat ji zabrusi veliko trdih besed, a vseeno hodi k njej, saj ga tam čaka kosilo in edina ženska, s katero je v svojem življenju imel globlji odnos. Janez je namreč devičnik, ženske so zanj nekaj nagnusnega, s filozofskega stališča gleda na ženske kot na nekaj živalskega, kar pa se mu upira. Tudi v drugih pogledih je izredno zadrt, nikogar nikoli ne pokliče, nima prijateljev, vse kar ima je mama, služba in filozofija. A ko spije nekaj alkohola se popolnoma spremeni. Takrat postane glasen, nadut, ljudem časti pijačo in jim na dolgo in široko razlaga o svojem očetu in o tem ali onem filozofu. V takšnem stanju na Kolodvorski ulici v baru Sole spozna Dejo, zelo urejeno žensko petdesetih let. Deja je ženska, ki ve kaj hoče. Želi si posteljnih avantur in tega je ni sram pokazati. Kot socialna delavka na Dobu ima dolgo kilometrino v poslušanju raznih floskul, zato prenaša tudi pijanega Janeza in njegovo dolgovezenje. Še več, zdi se ji zanimiv, zato si tisti večer izmenjata številki. Janez na to popolnoma pozabi, vrne se v svoje vsakdanje življenje, mama ga kliče popolnoma panična, ker ga en dan ni bilo k njej na kosilo. Nekega dne pa ga pokliče Deja. Po veliki količini izpitega alkohola Janez z Dejo prvič spolno občuje. Ob tem misli, kako mu lepo, kot takrat, ko mu je mama mazilila ledja z zeliščno kremo, mu prinesla toplo pižamo, potem pa še pico v posteljo. Janez nato več dni preživi z Dejo v svojem stanovanju in obžaluje, da se mu je spolno občevanje doslej zdelo nekaj sprevrženega. Pozabi na mamo in je ne pokliče več dni zapored. Nekega dne, ko sta Janez in Deja ravno sredi spolnega odnosa, v spalnico vstopi njegova mama. Začne mlatiti po ljubimcema in sinu očita, da jo je s tem početjem prizadel. Na koncu izvemo le, da je mama zblaznela, saj je v svojih očeh izgubila sina.
Pia Pediček in Alen Dautbegovič ali ljubezen kakor nekoč
Pia je ženska v tridesetih, ki zapusti svojega dolgoletnega fanta Alena. Zapusti ga, ker se ji zveza ne zdi več dobra. Njuno spolno življenje ne obstaja več, a Pia bolj kot to pogreša emocijo, tisto pravo zaljubljenost. Iz njunega skupnega stanovanja se preseli na Kolodvorsko ulico in se odloči, da bo njeno življenje odslej bolj zabavno in razgibano. Želi si avantur in zanimivih dogodivščin. Alen po razpadu zveze pobegne v svet omame. Že prej, ko sta bila s Pio par, je veliko kadil marihuano, a od razpada zveze je njegovo kajenje marihuane doseglo višek. V omami si predstavlja, kako mu bivšo punco speljujejo drugi moški, zdi se mu, da je z njo spal tudi njegov oče. Postaja vedno bolj paranoičen in si želi Pio nazaj. Kliče jo večkrat na dan in ji redno pošilja sporočila. Pia se na njegove klice redko javi. Želi si drugačno življenje, čeprav pa ima Alena še vedno rada. Čez nekaj mesecev se zaplete v zvezo z igralcem, ki je nekoč zapeljal njeno mamo. To je zveza brez neke globine, omejena bolj na veseljačenje in spolno prakso. Alen nekako izve za to zvezo in popolnoma zblazni, Pio začne zasledovati in jo klicati tudi po dvajsetkrat na dan. Sicer mu ona iz ljubezni do njega, kadar dvigne slušalko, zatrjuje da to res, a Alen sliši od vedno več ljudi, da sta Pia in igralec v zvezi. Nekega dne, ko Pia in njen igralec ležita v postelji na vrata divje potrka Alen. Pia mu odpre, igralec odide in nekdanji par skupaj zaspi na zofi. Po tem zbližanju se Alenu Pia upre, odloči se, da se ji bo maščeval in spi z njeno najboljšo prijateljico. Pia postane depresivna, nič več ne vidi smisla v iskanju novih avantur, zdi se ji, da je čas, da se umiri, želi si Alena nazaj. Alen s Pijino prijateljico zaključi takoj po spolnem odnosu. Žal mu je, želi si Pio nazaj. Tako vsak zase trpita še leto, nato pa se spet združita. Na koncu zgodbe se čas pripovedi pomakne naprej, Alen in Pia sta poročena in imata tri otroke. A kljub temu, da sta se spet našla, vsak zase zvečer razmišlja o tisti polnokrvni ljubezni, želita si, da bi se znova zaljubila, kot nekoč. In si tega ne povesta.
Krošnjar v menažeriji ljubljanske tržnice ali propad doktorja Draga Benedetija
Drago Benedeti, uspešen moški sredi štiridesetih, doktor kemije, zaposlen na Inštitutu Jožef Štefan, je človek, ki ni nikoli odstopal od svojih moralnih načel in norm. Že od mladih nog je bil izredno priden fant, ki je vedno vse počel po pravilih. Bil je zelo dober učenec z mislijo na uspešno kariero, za katero je bil pripravljen žrtvovati vse. V mladosti ni nikoli hodil ven s prijatelji, nikoli ni pil ali počenjal kakšne uporniške stvari. V glavi je imel kariero, pa tudi željo po družinskem življenju z ženo in otroki v lepi hiši, z dobrim avtomobilom in solidno plačo. Za to je delal vse življenje in vse to tudi dosegel. Imel je lepo ženo Eriko, pa sina in hčer, živeli so v Rožni dolini in nasploh se je Dragu zdelo, da njegovo življenje ne bi moglo biti boljše. Z ženo sta imela sicer lep odnos, a spolno življenje je povsem zamrlo, Dragu ni bilo do tega, vse skupaj se mu je celo malo gnusilo. Nasprotno pa je njegova izredno lepa žena Erika v svojih štiridesetih letih bolj kot kadarkoli prej hrepenela po divjem spolnem življenju. Ker ga ni dobila doma, je začela spati z drugimi moškimi. Njena obsedenost po spolnem občevanju je kmalu prerasla v hudo nimfomanijo, Erika je spala z vsakim moškim, ki jo je hotel. Večkrat si je od kolegice sposodila garsonjero na Kolodvorski ulici, da je lahko tam občevala. Drago ni nič vedel, življenje se mu je zdelo popolno. Vsak dan je šel na tržnico po sadje in zelenjavo, pod Plečnikovimi arkadami je tu in tam spil kozarec terana s prijatelji, z njimi malo pokramljal, se odpravil domov in ženi skuhal kosilo. A ker je Erika postala neprevidna, se je kmalu začelo govoriti, da vara moža, da on nič ne ve. Nekega dne je ob kozarcu terana Dragu prijatelj povedal, kaj da se govori o njegovi ženi. Drago je to najprej odmislil, rekel si je, da bi mu žena že povedala. A vedno več je začel piti alkohol, kmalu je začel po ves dan preživljati na tržnici in čas zapravljati z raznimi pijanci in klošarji. Ženi pa ni omenil ničesar. Nekega dne se je preselil od doma, pustil službo in se odločil, da je ženi in otrokoma dal dovolj. Odločil se je, da bo odslej živel sam. Vsak dan se je napil in se klatil po tržnici. Nekoč ga je nek znanec nagovoril, da naj kandidira za predsednika Slovenije. Iz tega je nastal škandal, Drago je pred novinarje prišel pijan in nag. Erika in otroka so se ga sramovali. A čas je tekel, na koncu zgodbe se časovna perspektiva prestavi v sedanjost. Drago je postal pravi klošar Alkohol ga je močno zaznamoval, saj dialog z njim več ni mogoč. Z Eriko in otrokoma že več let nima stikov. Na tržnici pa ga kličejo Predsednik.
Življenje na Kolodvorski ulici v Ljubljani. Šefko. Nikoli več. (Moraliteta: 29. 5. 1973–23. 9. 2009)
Zadnja kratka zgodba v zbirki je nekakšen epilog prvoosebnega pripovedovalca, katerega sicer že prej na kratko zasledimo v kakšni izmed zgodb. Pripovedovalca lahko neposredno povežemo z avtorjem zbirke, Jurijem Hudolinom. Tudi avtor je namreč v resničnem življenju živel na Kolodvorski ulici. Tam se je rodil. V zadnji zgodbi govori o svojem življenju na tej ulici. Spregovori o nekakšni mučni vdanosti v usodo, v kateri ulica še danes ždi. Pravi, da je Kolodvorska leglo vseh možnih sort ljudi, ponavadi na nek način pohabljenih, fizično ali psihično. Osrednje mesto v zadnji zgodbi dodeli Šefku, za katerega pravi, da ga je od vseh ljudi na Kolodvorski najbolj sovražil. Šefko je bil maskota Kolodvorske ulice. Tam je živel v enosobnem stanovanju s svojo ostarelo materjo. K mami se je preselil po zdravljenju alkoholizma, saj je v mladostnih letih ogromno pil. Spočel je tudi sina, ki pa ga ni priznal in z njim ni želel imeti stikov. Najbrž zato, ker je imel na lastnega očeta slabe spomine, saj je njega in mamo tepel vsak dan in Šefko si je oddahnil, ko mu je oče umrl v delovni nesreči. Odkar se je preselil k mami na Kolodvorsko je Šefko govoril le še o njunem idiličnem skupnem življenju. Rad se je družil s pijanci in odvisniki od drog, jih odkrito preziral in zaničeval. Razlagal pa jim je o srečnem življenju z mamico in masturbiranju. Druge ženske je preziral. Mama ga je tudi finančno podpirala, to je Šefko pridom izkoriščal in ji tudi kdaj kaj denarja ukradel. Ta denar in tisti, ki ga je zaslužil s prodajo knjig na ulici, pa je skopuško varčeval, tako da je po nekaj letih imel že kar nekaj pod palcem. Središče Šefkovega življenja je bilo samozadovoljevanje. Vsak večer je ob desetih v svoji sobici gledal pornografske filme in masturbiral. S tem se je tudi na veliko hvalil in ljudem okrog sebe podrobno razlagal o tem. Tudi prvoosebnem pripovedovalcu, za katerega izvemo, da sta živela v istem bloku. Pripovedovalcu Šefko ob snidenju v bloku pripoveduje, kako si bo nabavil nemško dogo, s katero ima namen občevati, ko bo mama umrla. Odnos pripovedovalca do Šefka je izredno odklonilen. Večkrat v zgodbi pove, kako ga prezira, da se mu zdi najnižja oblika življenja, da je njegovo obličje, posejano z ogromnimi rumenimi turi, nekaj najgršega, kar je kadarkoli videl. Skozi prvoosebno oznako Šefka veje veliko sovraštvo. Na koncu tega epiloga in pripovedi o Šefku pripovedovalec pravi, da je začel leta 2009 na Kolodvorski ulici blazneti. Ulica se mu je uprla in od tam se je za vedno odselil. Pravi, da se tja nikoli več ne bo vrnil.


Berlin

Aleš ŠTEGER: ''Berlin''. Ljubljana: Študentska založba, 2007 (Knjižna zbirka Beletrina). 149 str.
1 O avtorju
Aleš Šteger se je rodil 31. maja 1973 na Ptuju.
Svoj knjižni prvenec Šahovnice ur je objavil leta 1995.
Ob pisateljevanju je Šteger pogosto nastopal v vlogi generatorja številnih slovenskih in mednarodnih projektov in iniciativ. Med leti 1995 in 1997 je bil urednik za kulturo študentskega časopisa Tribuna. Bil je sopobudnik in soustanovitelj knjižne zbirke Beletrina in soustanovitelj Študentske založbe. Med leti 1995-2004 je programsko vodil mednarodni pesniški festival Dnevi poezije in vina v Medani.
V zadnjih 20 letih se je udeležil preko 300 branj, festivalov in simpozijev v preko štiridesetih državah.
Je dejaven kot prevajalec iz nemškega in španskega jezika.
Ustvarja poezijo, potopisne romane, kratkoprozne zbirke in knjige esejev.
2 Izdana dela
2.1 Proza
*''Včasih je januar sredi poletja'', Študentska založba, (1999)
*''Berlin'', Študentska založba, (2007)
*''S prsti in peto'', Mladinska knjiga, (2009), eseji
2.2 Poezija
*''Šahovnice ur'', Mladinska knjiga, (1995)
*''Kašmir'', Nova revija, (1997)
*''Protuberance'', Študentska založba (2002)
*''Kamen'', Študentska založba, (2005), zgoščenka z izborom pesmi
*''Knjiga reči'', Študentska založba (2005)
*''Knjiga teles'', Študentska založba (2010)
*''Arhiv'', Itadakimasu (2013), izbor pesmi
3 O zbirki
Zbirka Berlin je izšla leta 2007 pri Študentski založbi v Knjižni zbirki Beletrina.
V zbirki je zbranih 31 kratkih zgodb.
Nastala je po tem, ko je avtor kot štipendist DAAD Künstlerprogramma v letih 2005 in 2006 bival v Berlinu.
Motivi zgodb so najrazličnejši, vzeti iz bivalnega okolja in berlinskega vsakdana, s katerim se je avtor srečeval. Zgodbe se dogajajo na različnih lokacijah Berlina. V besedilih se po mnenju Primoža Karnarja prepletajo tri glavne teme: zgodovina, pesniško ustvarjanje in samorefleksija.
Besedilo je hermetično, namenjeno ožjemu krogu bralcev, saj je v njegovem središču estetska komponenta, ki je čezmerno poudarjena. Besedilo zato zahteva popolno in aktivno prisotnost bralca.
Vsaka zgodba je začinjena z izvirnimi besednimi povezavami, ki imajo mnogokrat tudi širši metaforični pomen.
("Aleš Šteger ne servisira bralca, temveč ga povabi na intelektualno enigmatično igro ugotavljanja, prepoznavanja namigov, kjer vsakdo razbere pač tisto, kar je zmožen prepoznati, pa naj gre za Borgesove poti, ki se cepijo, diskreten namig na film Nebo nad Berlinom ali za protiutež Heraklitovi misli o toku časa kot toku reke, ko avtor zapiše: »V njeni polzeči gladini sem lahko zagledal odsev turistične barke, na katero sem bil sedel par milj više proti smeri toka pred skoraj letom dni«." (Maček, 2007, str. 1)).
Zbirko tematizira mesto Berlin.
Pripovedovalec je prvoosebni, saj v delu avtor opisuje svoje doživljanje in občutenje Berlina, v katerem je bival. Nekateri literarni kritiki so zato delo označili za potopis.
3.1 Obnove zgodb
*Pekarne in lekarne
(približno 896 besed)
Pripovedovalec nas preko prve zgodbe popelje na berlinske ulice, preobložene s pekarnami in lekarnami, ki jih najdemo na malodane vsaki ulici.
Prvič se srečamo z utripom tega mesta.
* Tacit na postaji podzemne
(približno 951 besed)
Opisano je srečanje s potomci odpadnikov germanskih plemen, oblečenih v črni džins in usnje. Vzpostavljene so povezave njihovega videza s Tacitovimi opisi.
* O templjih
(približno 660 besed)
Pripovedovalec popisuje obisk templja - knjigarne. Ta kraj je svetišče, že sama izložba te uroči. V njem te svečenica opominja, da se nahajaš v čisti nevednosti. Pripovedovalec v tem svetišču pogosto prisluhne utripu pisateljskih src.
* Naslednji, prosim
(približno 491 besed)
Pripovedovalec opiše svoje srečanje med vzhodom in zahodom Berlina. Kot je nekoč preskakoval gumitvist, tako sedaj preskoči zid. Čeprav tega zidu že dolgo ni več. Zid vendar ločuje tisto, kar hočemo videti in česar ne, mnogo bolj kot tisto, kar v resnici lahko vidimo in česar ne, so besede njegove pisateljske kolegice.
* Ka da we
(približno 538 besed)
Pripovedovalec bralcu predstavi sožitje največje nakupovalne ulice in največje nakupovalne hiše. Tam si nekega jutra dokončno prisvoji svojo izvoljenko (torbo), ki bi skorajda klavrno končala na ramenih nekoga drugega. Opiše tudi podobo gejevskega para, ki mu prekriža pot.
* Pikapolonice
(približno 538 besed)
V stanovanju so se skozi propadla okna naselile pikapolonice. Prinašalke sreče so bile kmalu deležne krvavega pomora, saj so se pred tem znašle v juhi, srajci, na zobni ščetki, vsepovsod. Končna postaja zanje je bil sesalec. V Berlinu se menda, po pripovedovalčevih besedah, slej ko prej vsakdo sprevrne v morilca lastne sreče.
* Berlin - Ljubljana - Tokio
(približno 1038 besed)
Berlinčani živijo v nenehni prihodnosti, načrtovani in predvidljivi. Njihova stanovanja so prostorna in prazna. Pred pripovedovalčevim bivanjem je v (sedaj) njegovem stanovanju živel Tokijec Shimabuku. Tokijec, ki je prepoznaval povsem druge podobe rumenega madeža nad posteljo tega stanovanja. Tokijec, ki je pisal zgodbo svojega druženja s hobotnico, ki ni (kot mnoge druge) končala na tokijskem krožniku.
* Bolšjaki
(približno 606 besed)
Pripovedovalec je navdušen nad bolšjimi sejmi, ki preplavljajo Berlin. Tamkajšnji ljudje se težko ločijo od svojih zgodb. Zato jih vneto pripovedujejo, da bi se tako še globlje usidrale vanje. Na sejmu si je pripovedovalec kupil stol, namenjen dvema vrstama oddiha (straniščna in prvotna uporaba). Tako je bil eden redkih, ki je na vlaku lahko sedel.
* Rdeča kapica
(približno 634 besed)
Pripovedovalec prikaže podobe novoletnega vzdušja in praznovanje s šampanjcem Rdeča kapica. Ta je v Berlin prišel z vzhoda, prav tako kot novoletno pokanje.
* Brot und Rosen
(približno 663 besed)
V restavraciji se pripovedovalec sreča s Tritonom. Razglabljata o ruskih enotah in pesmih. Proti domu se nato vrača v zasneženo pokrajino.
* B kot Bruno
(približno 641 besed)
Pripovedovalec izrazi svoje mnenje glede nekaterih živali. Medved Bruno je bil prvi medved, ki se je po 170 letih vrnil na nemška tla, slovenskega porekla, in je bil ustreljen.
* Keno(zoik)
(približno 658 besed)
Pripovedovalec se po dolgem času zavračanja odloči obiskati restavracijo in bar Keno, ki se nahaja pod njegovim stanovanjem.
* Kjer je doma denar
(približno 512 besed)
Na Olivaer Platz domujejo štiri nemške banke. Tu je središče denarja. A hkrati se na ulicah zrcali druga plat te zgodbe; ljudje, ki se preživljajo z vračanjem prazne embalaže in iščejo priboljške v smetnjakih.
*Krivda na Lindenstrasse 9
(približno 524 besed)
Zgodba govori o krivdi, ki jo pripovedovalec začuti pred muzejem. V njem so namreč shranjeni razni predmeti umorjenih Judov.
* Kudamm
(približno 608 besed)
Kudamm je trgovsko središče, na ulicah, ki ga obkrožajo, pa živijo berači. V decembru se te ulice ovijejo v blišč in vneto nakupovanje.
* Naslednja postaja selftest
(približno 605 besed)
Na berlinskih ulicah ne moreš sanjariti, saj v tem primeru hitro padeš. Mesto samo namreč spodmika tla pod nogami.
* Mustaši
(približno 528 besed)
Pripovedovalec se je med vmesnim povratkom v domovino vrnil z brki. Opisuje, kako ga je sprejela domača družba in katere oznake so mu pripisovali.
* Muzej paznikov muzejev
(približno 636 besed)
Pripovedovalec v tej zgodbi opisuje muzej paznikov muzeja, ki ga je obiskal.
* Šmugel in ilegala
(približno 723 besed)
Pripovedovalec preživi večer in noč v berlinski igralnici, kjer vse svoje žetone izgubi, saj ga tekmec Mongolec premaga.
* Preußenpark
(približno 577 besed)
V Preußenpark je pripovedovalec zahajal teč. Tu so imeli ljudje piknike, vozili so naokrog invalide, igrali so se otroci.
* Razpoka Berlin
(približno 712 besed)
Berlin je hkrati strašen in najlepši. Je pošast, je najbolj krasno mesto na svetu. V tej razpoki Berlina se znajde pripovedovalec.
* Dva centimetra
(približno 568 besed)
Pripovedovalec se nahaja v bližini gradbišča, ki bo čez pol leta glavna železniška postaja prestolnice. Berlin je z mobilnostjo najbolj obsedena prestolnica izmed vseh evropskih držav. Zavest o premikanju v Berlinu deluje pomirjujoče. Tipični berlinski poklici so potemtakem montažerji gradbenih odrov, dostavljavci pijač in hitre pošte ter pisateljice in natakarji.
* Sladko
(približno 606 besed)
Odkritje sladkorja v pesi je imelo velik pomen. Delo na poljih sladke repe je bilo neprimerno za moškega. Zato so se raje posvetili pridelavi živčnega plina, ki so ga pridobivali iz melase sladkorne pese.
* Wilmersdorfška okna
(približno 455 besed)
Pripovedovalec prikaže utrip Wilmersdorfa. Četrt je prazna, okna samevajo. Le enkrat je na enem izmed oken opazil starejšo ženico s kanglico. Tu se končujejo zgodbe ljudi v domovih za upokojence. Tu čas ni samoumevno razkošje.
* Zeleno
(približno 618 besed)
Po dolgi zimi se je v Berlin prikradla pomlad. Vse mesto se je odelo v zeleno, še pripovedovalec je posadil cipreso in v kuhinjo postavil baziliko.
* Teufelsberg
(približno 778 besed)
Teufelsberg je hrib, zrasel ob zadnjih tektonskih prelomih na tem območju, kamor so ženske v samokolnicah zvozile ostanke berlinskih ruševin. Na hribu se dogajajo čudna znamenja, kot bi pod hribom živel hudobec.
* Astrolab doktorja Benna
(približno 838 besed)
Pripovedovalec se zaradi pretiranih označb, ki želijo določiti vsak kvadratni centimeter Dahlemskega gozdnega pokopališča, izgubi. Po vnovičnem iskanju končno odloži rumeno vrtnico v spomin na nagrobnik Ilsi in doktorju Bennu.
* Zmaji in travestiti
(približno 559 besed)
Berlin je po pripovedovalčevo iz moškega postal ženska, iz ženske moški. Berlin je poln vode, lebdi nad rekami in jezeri, vendar nikoli bahaško kot npr. Benetke, Amsterdam.
* Hiša pisateljskih duhov
(približno 888 besed)
Utrip pisateljske hiše je bil svetovljanski. In včasih je literatura zadišala po specialitetah, ki so se pražile ali na kakšen drug način nastajale v pisateljski kuhinji.
* Po Spree neznano kje
(približno 781 besed)
Po reki Spree se pripovedovalec odpravi na raziskovanje Berlina.
* Finis
(približno 634 besed)
Pripovedovalec se počasi poslavlja od mesta. Mesta razpok, v katerih se trudi zakriti njegova preteklost, ki ji turisti vztrajno sledijo.
4 Odmevi v javnosti
Samo Rugelj je aprila 2007 v Buklinem z Alešem Štegrom zapisal, da ob srečanju robustnega Berlina s tenkočutnim, pesniško uglašenim avtorjem dobimo "prvovrstno pisanje, ki ni samo potopis in ne esej ali pa literatura, temveč žlahtna mešanica vsega naštetega".
Vladimir Kajzovar v Aleš Šteger - pesnik med Šahovnicami ur in Berlinom navaja, da je "Berlin /.../ plod pohajkovanj po ulicah izjemnega mesta. Bralec se sooči s senzibilnostjo pesnika - slovanskega prišleka, ki odkriva mesto v asociativni povezavi poznavanja mnogih drugih bivalnih prostorov, prostorov duše in besede, ki jih v nekem svojstvenem procesu udejani s črno-belo fotografijo in s popolnim jezikom, ki odseva milje, hipne utripe in anamnezo novega kozmopolitskega mesta, zgrajenega na razvalinah. Lirske kratke zgodbe so utrinki, impresije, krokiji, težko literarno opredeljivo pisanje, ki združuje potopis, esej, pesem v prozi, v tridesetih dve ali trilistnih zgodbah, ki jih zaključuje enaintrideseta Finis. Zahtevajo polno bralčevo pozornost."
V z Valentino Plahuta (Delo, Kultura, 7. 10. 2007) na novinarkino vprašanje o tem, s čim ga je mesto sprovociralo k pisanju, avtor odgovarja s sledečimi besedami.
"Knjige nisem pisal z namenom prispevati k mitu Berlina kot nove evropske
prestolnice, teh knjig, dobrih in slabih, je več kot dovolj. V knjigi je šlo prej za
izpisovanje določenega meandriranja jezika, ki med raztekanjem po matrici
tega mesta dobi prav posebne oblike. Berlin ni le epicenter občutij
zgodovinske krivde, krasta na rani med počasi zaraščajočim se evropskim
vzhodom in zahodom, mesto z izjemnim socialnim čutom in radodarnostjo
življenjskega prostora. Je prostor-tekst in hoditi po ulicah Berlina je zame
pogosto bilo, kot bi se še enkrat učil brati."
V Radia Slovenije avtorica Amalija Maček navaja, da "je Štegrov Berlin intelektualni pogovor – pogovor z mestom, s prebivalci in
v prvi vrsti z vsem, kar so o njem zapisali veliki nemški pisatelji Walter Benjamin, Bert Brecht, Alfred Döblin, Ingeborg Bachmann in drugi. /.../ Berlin je kolaž citatov – besedilnih,
fotografskih in življenjskih drobcev. Vsako poglavje, odlomek je programsko posvečen
enemu delu ali vidiku mesta, pogosto pospremljen z vzporednicami iz literature, klasične
zgodovine /.../
ali kakšno drugo metaforo(.)"
"Knjiga Berlin je napisana namenoma
distancirano, v njej se komajda pojavljajo (živi) ljudje, avtor se pojavlja kvečjemu kot
oko in intelekt, ki opazuje, in le včasih je nakazana dvojina. Seveda je takšna drža
neprimerno diskretnejša in okusnejša od one nekaterih potopisnežev, ki nam namesto
tople Afrike ali Sicilije na ogled ponudijo kar svoje drobovje."
"Poglavje o brkih,
»mustaših,« kakor jih po domače imenuje Aleš Šteger, bi lahko delovalo kot samostojen
kratki zapis o Berlinu. V njem je zaobjeto vse – anonimnost mesta, ki je blagodejna in
brezbrižna hkrati, nemško deklarirano sprejemanje drugačnosti in slovenska prikrita
netolerantnost. In predvsem to, da »do potujitve ne pride ob prihodu v tuje mesto,
marveč ob prvi vrnitvi domov«."
"Intelektualna in pesniška senzibilnost Aleša Štegra se kaže prav v tem, kako zanesljivo
prepoznava odločilne citate, resnično poezijo – v besedilih, svetlobah, trenutkih."
Tina Košir v svoji v reviji Elle iz leta 2007 ob avtorjevem najde svoj Berlin. Ali z njenimi besedami: "To ni knjiga o Berlinu, razmišljam, ta knjiga JE Berlin. Je tako zelo Alešev Berlin,
tako zelo živ in resničen, tako poln karizmatičnega duha, da v njem najdem
(tudi) svoj Berlin. So utrinki, nanizani mojstrsko, so stavki, katerih branje je
čisti užitek. Kot pohajkovanje po Berlinu, kdaj pa kdaj brezciljno, nikoli
brezplodno."
Primož Karnar v Airbeletrine z naslovom Reven, ampak seksi - Arm, aber sexy prepoznava glavne teme, ki se prepletajo v avtorjevem ubesedenju berlinske dogodivščine.
"V prepletanju treh glavnih tem (zgodovine, pesniškega ustvarjanja in
samorefleksije) ni moč zaslediti enakomernega ritma. Njegova
neenakomernost se sklada z Berlinom, saj mesto v svoji turbulentni zgodovini
in multikulturni ter hitro bežeči sedanjosti ni nikoli živelo v enakomernosti in
umirjenosti. Šteger to kompleksnost ne samo dojame, ampak jo ponotranji in postane sam del berlinske razsrediščene identitete."
5 Prevodi
Štegrovo delo Berlin je prevedeno v italijanski (Michele Obit: ''Berlino'', 2009), srbski (Ana Ristović: ''Berlin'', 2008) in švedski jezik (Sophie Skoeld: ''Berlin'', 2009).
6 Nominacije in nagrade
Leta 2007 je avtor za delo Berlin prejel Rožančevo nagrado (nagrada za najboljšo zbirko esejev).
Leta 2008 je bilo delo nominirano za nagrado Fabula (najboljša domača zbirka kratke proze zadnjih dveh let, ki jo podeljuje časopis Dnevnik).
7 Viri in literatura
''Viri''
Aleš ŠTEGER: ''Berlin''. Ljubljana: Študentska založba, 2007 (Knjižna zbirka Beletrina).
''Literatura''
Spletna stran Aleša Štegerja, rubrika intervjuji in recenzije. Dostopno na (Uporabljeno 17. 12. 2013)
RTV Slo: Kratko, a sladko: ožji izbor za nagrado Fabula. Januar 2008. Dostopno na: (Uporabljeno 18. 12. 2013)
Samo Rugelj: Intervju: Aleš Šteger in njegov drugi literarni potopis Berlin. Bukla 17, april 2007. Dostopno na: (Uporabljeno 18. 12. 2013)
Vladimir Kajzovar: Aleš Šteger - pesnik med Šahovnicami ur in Berlinom. Štajerski tednik. Dostopno na: (Uporabljeno 18. 12. 2013)
Valentina Plahuta: Pogovor. Delo, 2007. Dostopno na: (Uporabljeno 18. 12. 2013)
Amalija Maček: Recenzija Radia Slovenija, 2007. Dostopno na: (Uporabljeno: 18. 12. 2013)
Tina Košir: Berlinostalgija. Revija Elle, 2007. Dostopno na: . (Uporabljeno: 18. 12. 2013)
Primož Karnar: Reven, ampak seksi - Arm, aber sexy. Airbeletrina, 2008. Dostopno na: (Uporabljeno: 18. 12. 2013)


Jani Virk

Jani Virk: ''Kar je odnesla reka, kar je odnesel dim''. Ljubljana: Študentska založba, 2012
1 O avtorju
Jani Virk se je rodil 4. marca 1962 v Ljubljani. Obiskoval je srednjo športno gimnazijo v Ljubljani in bil hkrati član državne mladinske smučarske reprezentance. Nato je študiral nemški jezik in primerjalno književnost in kot študent opravljal delo smučarskega učitelja in športnega novinarja. Med letoma 1988 in 1989 je bil glavni urednik revije Literatura, kasneje pa še urednik Slovenca. Njegovo življenje je zelo povezano tudi z Radiem in televizijo Slovenija, saj je bil tam najprej glavni urednik, kasneje urednik kulturnih oddaj, leta 1997 je nastopil s položajem urednika dokumentarnih oddaj, od leta 2005 pa je odgovorni urednik kulturnih in umetniških programov. Poleg tega dokončuje doktorsko delo o srednjeveških arhetipih, ki jih lahko najdemo v epu Parzival, v literaturi in filmu zadnjih desetletjih.
Jani Virk piše pesmi, romane, kratko prozo, eseje, scenarije (po njegovi predlogi je Radio in televizija Slovenija posnela televizijski film Vaški učitelj) in je hkrati tudi prevajalec nemške literature. Za zbirko kratke proze Preskok je leta 1987 dobil nagrado zlata ptica, za zbirko Pogled na Tyro Brache leta 1999 nagrado Prešernovega sklada ter bil leta 1996 in 2005 nominiran za nagrado kresnik. Do danes je zdal sedem romanov, pesniško zbirko, zbirko esejev in pet zbirk kratke proze; Kar je odnesla reka, kar je odnesel dim (2012), Pogled na Tyro Brache (1998), Moški nad prepadom (1994), Vrata in druge zgodbe (1991), Preskok (1987).
2 O zbirki
Delo Kar je odnesla reka, kar je odnesel dim je bilo izdano v sklopu zbirke Zapisani v Ptuj, ki je nastala v sodelovanju z Mariborom in Evropsko Unijo, saj je bilo mesto leta 2012 označeno za Evropsko prestolnico kulture. Poleg Virkovega dela so v zbirki izšli še romani Mihe Remca Mitrejin koder, Zdenka Kodriča Nebotičnik in Ferija Lainščka Orkester za poljube.
2.1 Obnove poglavij
Vitez odhaja, pa ne v boj; 1204, Ptujski grad
Viljema, glavnega protagonista, spoznamo, ko na Ptujskem gradu zre v daljavo in prevprašuje misli o križarskih vojnah, ki so že opustošile Konstantinopel, takratnje najbolj bogato mesto, ter se posledično sprašuje o obstoju in pomenu Boga. Poda se na pot do doma, nato pa naprej v samostan Žiče in v Rogatec na viteški turnir, kjer mora po graščakovem navodilu poiskati frankovskega ljubezenskega pevca Wolframa iz Eschenbacha in ga pripeljati na grad. Ob odhodu Viljemu v varni razdalji sledita dva grajska odposlanca. Ob prihodu domov izvemo, da njegova hiša stoji na ozemlju svobodnega posestnika Svetlina, ki je leta 1199 s svojo vojsko pomagal Frideriku v boju z Ogri, zato mu je graščak v zahvalo ponudil posest, na kateri so nato živeli vsi Svetlinovi sorodniki z družinami ter cerkev z irskim duhovnikom Alderikom.
Ime ji je Lepa
Prvi del zgodbe je izražen v prvoosebnem pripovedovalcu Lepe, ki opisuje lepoto svojega moža Viljema, ko ga zagleda ob prihodu domov. Spominja se trenutka pred dvanajstimi leti, ko ga je prvič videla kot ujetnika Friderikove vojske in ga potem vsak dan hodila v ječo oskrbovat. Pred Viljemom je bila že zaročena, vendar pa je ženin umrl v boju z Ogri. Zaradi žalosti jo je njen stric Svetlin poslal na grad z namenom, da bi se naučila grajskega načina življenja. Vendar je Lepa pogrešala naravo, zato je velikokrat zahajala v gozd, znala je z rokami ujeti ribo, z lokom ubiti divjad, njena najimenitnejša sposobnost pa je bilo zdravilstvo. Pripoved se nato presvetli na sedanjost, k Viljemu ob prihodu do domače hiše nasproti pride Svetlin, najmlajša hčerka ter oba sina, Lepa pa varuški zada, naj otroke odpelje po vasi, sama pa se z lepotičenjem pripravi na prihod moža. Popoldne gre Viljem najprej do duhovnika, ki je edina oseba, s katero lahko govori angleško, nato pa gre z Lepo do svojega posestva, kamor se nameravajo preseliti, ko Viljem konča s službovanjem na gradu. V hiši odpre najpomembnejši element, veliko okovano skrinjo, iz katere potegne knjigo in več papirjev.
Oči na preži, nož v telesu
Lepa ponoči, ob sijaju lune, po golem telesu maže mlada dekleta z vasi z medom. Nato se najprej uležejo na lanene ponjave, potem pa lanena semena s telesa shranijo v leseno posodo, da bodo iz njih spekle kruh za svoje može, s katerim bodo okrepile medsebojno ljubezen. Ob pogledu na njih se Viljem spomni pogovora z Lepo o krščanskem in poganskem Bogu in njunem soglasju, da Lepa priznava krščanskega, vendar se vseeno drži nekaterih poganskih vrednot. Izza grmovja pa dogajanje opazujeta tudi dva Friderikova vojščaka, Harwig in Sigfrid, ki imata nalogo opisati Bertholdu, bodoči vodji vojaške posadke, grešnosti Viljema in njegove Lepe. Ob pogledu na mladenke se v njima prebudi spolna sla, ki ju večkrat napelje k temu, da bi napadla kakšno od mladenk. Sigfrid se spomni, da si je nekoč, ko je Lepa še živela na dvoru, želel jo vzeti na silo, vendar ga je ta pobila na tla in mu razpraskala obraz. Ko se dekleta v vrsti odpravijo proti vasi, zadnje dekle izostane in ko v grmovju urinira, jo napadeta vojščaka in najprej posilita, nato pa še ubijeta in odvlečeta globoko v gozd.
Daleč od ljudi, blizu Bogu
Viljem med dežjem jaha proti Žičam in si zaradi nevarnosti strel sleče železno srajco in jo skrije v duplino drevesa. V samostanu najprej preda graščakovo pismo priorju, nato pa zaprosi za pergament in kakšno knjigo. Prior mu očita, da je grešno, če zapisuje kaj drugega kot Božje besede in da bi bilo za njegovo družino bolje, če bi porabljeni denar za pergament raje porabil za nakup živine. Po kosilu k Viljemu pride samostanski menih Peter, ki je njegov dolgoletni prijatelj. Spoznala sta se v Oxfordu, kjer sta najprej študirala, nato pa skupaj odšla še v Pariz. Kmalu sta začela opuščati vsakodnevno učenje, začela sta se učiti kockarstva in uživati v nočnem življenju. Neke noči pa sta v pijanskem prepiru iz mostu vrgla v Seno študenta iz Pikardije, ki je utonil. Zaradi teže umora na svoji vesti sta zapustila Anglijo. Peter je postal menih najprej v Withamu, kjer je zaslovel po svoji lepi pisavi, nato pa si zaradi amoralnosti kralja Ivana Brez zemlje, ki se je poročil z osemletno deklico, ni želel več ostati v takšni deželi, zato je prestopil v Žiče. Viljem pa je odšel v križarske vojne, saj je papež v zameno za vstop obljubljal popolno odpustitev grehov. Bojeval se je v Palestini, Izraelu, v Sveto deželo je pospremil romarje, zato mu je templjarski senešal začel zaupati in ga je pošiljal do različnih zakladnikov v Pariz, London in druga evropska mesta, prenašal je sporočila in denar ... Ko je bil na svoji tretji takšni misiji namenjen v London, nato pa z majhnim predmetom v skrinjici (s svetim gralom) nadalje namenjen v Pariz, je v spremstvu Riharda Levjesrčnega prispel do Benetk, tam pa doživel brodolom in kasneje na Koroškem še ujetništvo, ki ga je pahnilo v ječo Friderika Ptujskega. Ko po kosilu k Viljemu pride Peter, mu ta zgolj pove, da prepisuje Guiga Kartuzijana nato pa oddide, zato Viljem čuti, da sta se takrat videla zadnjič.
Friderik, gospod Ptujski, razbije vrč
Na Ptujskem gradu je potekalo družinsko snidenje. Friderik je povabil vse tri svoje brate, Otona, Arnolda in Henrika in zaradi združene celotne družine je Friderik občutil veselje. Kmalu pa je njegovo veselje prekinil pogovor med bratoma duhovnikoma (Arnoldom in Henrikom), ki sta se pogovarjala o vedno večji nevarnosti katarov in da naj bi bila naslednja križarska vojna usmerjena prav proti njim, saj skupaj z meščani razjedajo krščansko vero. Ob pogovoru se je Friderik spomnil, da je Betrthold večkrat za katara označil Viljema. Pot njegovega spomina je nato nanesel na dogodek, ko je prvič ugledal Viljema, ko je hotel s svojimi vojaki v Brežah zajeti Riharda Levjesrčnega, a mu je to za las spodletelo. V ujetništvo je nato vzel njegove spremljevalce, da bi zanje dobil visoko odškodnino, a z razliko od svojih soujetnikov Viljem pod obleko ni imel templjarske halje, ampak navadno raševinasto srajco. Prav zato ga čez nekaj mesecev niso predali salzburškemu škofu, ki je spraševal po ujetem templjarju. Po vrnitvi iz spominov nazaj v resničnost je Friderik začel brata spraševati, po čem lahko prepozna katara. Arnold mu odgovori, da pesnijo in pišejo, a ne verskih spisov. Zato Friderik k sebi pokliče Bertholda, ki mu pove, da tudi Viljem v svoji hiši večkrat nekaj piše, zato v jezi vrže vrč ob tla.
Voda, ki ni navadna voda
Viljem skupaj s Svetlinovima sinovoma, Vitinom in Radinom, ki se želita pomeriti na viteškem turnirju, jezdi proti Rogatcu. Skupaj gredo do čudežnega potoka, ki ima po poganskem verovanju pod sabo zakopano več plasti zlata in da njegova voda v človeku sproži čudežno energijo, studenec pa varujeta dva starca, ki živita v votlini nad njem in ki ju oskrbuje deset mladih deklet, ki svoje življenje usmerijo v nabiranje zdravilnih rastlin v naravi. Viljem ob uživanjem v naravi pomisli na svojo angleško domovino in rodno okrožje Wiltshire in si zaželi, da bi ga pred smrtjo še enkrat videl, čeprav ve, da to ni mogoče.
Turnir v Rogatcu
V Rogatec je prišlo veliko ljudi; trgovci, čarodejci, glasbeniki, akrobati, na ogled so postavili afroameričanko, največ mladih fantov pa je privabila novica, da se Zofija, ena od grajskih hčera želi možiti. Viljem postavi šotor, nato pa se sprehodi do bojišča in občuduje lepoto Zofije. Ko ugotovi, da to poleg njega počne še nekaj fantov okoli njega, ga postane sram, zato poišče Vitina in Radina ter njunemu prijatelju Dobreju pokaže vojaški trik, s katerim bo lahko premagal največjega in najmočnejšega borca na turnirju.
Nastop ljubezenskega pevca
Na Rogaškem gradu poteka veselica in vse poteka ob pričakovanju nastopa ljubezenskega pevca Wolframa iz Esenbacha. Ob koncu plesa v dvorano zakoraka Wolfram in napeto čaka, da v dvorani postane poplna tišina. Šele takrat začne pripovedovati in navduši tako ženske kot moške. Na začetku je Viljem do njega ravnodušen, ko pa začne pripovedovati zgodbo Parcevala ali Romana o iskanju grala Chretiena iz Troyesa, se mu zdi kot da Wolfram pripoveduje njegovo lastno zgodbo. Po koncu recitala se v dvorani zopet začne ples, Viljem pa ogovori pesnika in ga povabi na Ptujski grad. Ta se upira, saj želi iti domov in videti svojo družino, vendar mu Viljem obljubi bogato plačilo, zato pesnik sprejme ponudbo. Wolfram se začudi nad Viljemovim znanjem branja in ko izve, da se je izobraževal v Oxfordu, takoj začuti do njega naklonjenost. Novonastalo prijateljstvo poplakneta z veliko dozo vina in se kot zadnja odpravita spat.
Ptujska gospa reši moža telesnih in duševnih muk
Ker je imel Friderik že tri dni grozne bolečine v trebuhu in ker mu grajski kaplan pri tem ni mogel nič več pomagati, je Friderikova žena poiskala Lepo, da bi ga pozdravila. Friderik je na začetku dvomil v pravilnost te odločitve, saj je mislil, da mu bo njeno zdravljenje prineslo prekletstvo. Prepričan je bil, da je Lepa poganka in katarka ter da zato prinaša zlo, vendar pa je bila njegova bolečina v trebuhu močnejša od njegovih prepričanj. Žena ga spomni, da je prav Lepa zaslužna za to, da je po porodih preživela in prav Viljem tisti, ki je ob njegovi odsotnosti branil grad ter da je Berthold zgolj lisjak, ki mu meša misli. Ko je po treh dneh Friderik ozdravel, se je zahvalil kaplanu in ženi ter opustil misel, da sta Viljem in Lepa katarja.
Novo prijateljstvo
Viljem se je skupaj z Radinom on Vitinom, ki sta na turnirju doživela poraz, ter Wolfranom vračal domov. Med potjo ž se Viljem in Wolfram neprestanoma pogovarjata, med njima je zraslo prijateljstvo, vseeno pa Viljem prijatelju ne pove čisto vseh resnic svojega življenja, saj želi te napisati zgolj v svojo knjigo. Med potjo naredijo ovinek do čudežnega studenca, da bi Wolfram nekega dne opisal njegovo čarobnost v svojih delih, a ker začne močno deževati, se odločijo, da poskusijo najti čudežno votlino, v kateri živita starca z desetimi mladimi ženskami. Ko pridejo do jame, vidijo na ležiščih iz vejevja ležati dva starca s prosojno kožo. Enega hrani mlada ženska, drugemu starcu pa rano oskrbuje še ena mlada ženska. Viljem si pripravi ležišče v sosedni jami, Wolfram pa zaradi čudežnosti prizora ponoči ne more spati, zato vstane in občuduje nenavadno svetlobo, ki prihaja iz sosednje jame.
Pajkova mreža, lepljiva in gosta
Ko je Bertholdova vojska naredila obhod po mejnem območju, je naletela na truplo Jelene. Sigfrid je živčen stopil do trupla in lagal, da so to zagotovo naredili Ogri ter da se jim je treba maščevati. Bertholdu je bilo vseeno za truplo, Jeleno so spravili na vozila in pripeljali v vas, tam pa je Svetlinu očital, naj vaščani bolj pazijo na svoja dekleta. Lepa prepozna Sigfrida in začuti, da stoji za Jelenim umorom ter skupaj s Svetlinom ugotavljata, da Bethold ni dober človek ter da umora niso zagrešili Ogri. V Lepi se vzbudi občutek krivde, da po končanem obredu ni Jeleno in ostala dekleta pospremila do vasi.
Pero, ki oživlja, kar je pod sabo pokopal čas
Viljem je zjutraj, po naporni poti z Rogatca, začel pisati svojo knjigo in se tako miselno prestavil v čas, ko se je odločil, da bo postal templjar. Ko se mu je pridružil Wolfram sta začela pregledovati Viljemove knjige. Wolfram je bil nad njihovim številom izjemno presenečen, saj je na marsikaterem gradu našel manj knjig, kot jih ima Viljem spravljene v svoji leseni skrinji. Svojega dela, v katerem želi popisati svoje življenje, Viljem ni želel pokazati prijatelju, saj še njegova žena ni vedela za vse njegove skrivnosti. S tem razlogom začne lažno pripovedovati prijatelju, da si je knjigo, ki je ostala v skrinji, sposodil od nekega duhovnika, kateremu je obljubil, da je ne bo nikomur pokazal. Hkrati Viljem pomisli, kako vraževerno ni še nobenega obrabljenega peresa vrgel stran, saj je vsak zapisal del njegovega življenja, zato tudi ni pustil, da bi se peresa ali njegovega meča dotaknil kdo drug, niti Wolfram. Ko začne Wolfram na glas brati eno izmed knjig, Viljem skozi okno opazuje utrujeno Lepino hojo, saj je prejšnji dan plesala posmrtne plese za Jeleno, in posluša lajež psov, ki vohajo Bertholdove služabnike, ki izza grmovja skrivaj opazujejo dogajanje.
Hajdina, kjer skušnjava prežene domotožje ...
Viljem in Wolfram sta se odpravila na poročno slavje dveh parov v Hajdino. Na poti je bil pesnik navdušen nad pokrajino, Viljemu je neprestano zastavljal vprašanja in si želel vsako podrobnost vtisniti v spomin, vseeno pa je občutil domotožje. Na travniku, ki je bilo pripravljeno za poročno slavje, je bilo postavljenih veliko stojnic, ob strani so stali berači, norci, prišli so ptujski meščani in veliko grajskih gospodičen, ki so želele v živo videti slavnega ljubezenkega pesnika Wolframa. Ta je skupaj z Viljemom odkril stojnico s pivom, kjer sta se skupaj z ostalo hrano in pijačo pogovarjala o vprašanju Boga in božjega nauka, kot so ga predstavljali duhovniki, Wolfram je opisoval svoj domači kraj in družino, pripovedoval anekdote s svojih potovanj, čez čas pa mu je Viljem priznal, da je bila tista knjiga, ki je ostala v skrinji, v resnici knjiga o njegovem življenju. Wolfrem ga potolaži, da je to že na začetku vedel, hrati pa v svojem opojnem stanju v Viljemu vidi Parzivala. Ko Viljem za mizo omaga, Wolfrem stopi do Heme, grajske gospodične, ki si ni želela priti na slavje, temveč je hotela dan preživeti na lovu za sokoli. Ogovori jo z verzom Abelarda, vendar pa Hema zanalašč ne razume njegovih metafor in ga osmeši.
Pridigar pod grajskim hribom
Friderik se je skupaj z Bertholdom odpravil na pridigo znanega nemškega pridigarja v gozd, saj je bil zaradi svoje bolezni in grešnih dogodkov na poročnem slavju željan poslušati božje besede. Pridigar je dobičkonosneže označil kot Jude, ki kristjanom kradejo majhne otroke in iz njihovih lobanj pijejo kri, obsodil je dogajanje na poročnem slavju in za vse udeležene odredil pekel, duhovnika, ki je dovolil ples na cerkvenem dvorišču pa posvaril, da ga kmalu čaka božja kazen. Na koncu pa je dejal, da lahko vse grehe še popravijo, zato je Friderik to razumel kot priložnost, da svoje grehe popravi s tem, da uniči katarja Viljema.
Od doma, proti domu ...
Lepa Viljemu na domačem posestvu čisti rano na glavi, saj je prejšnji dan na poročnem slavju padel, Wolfram pa poleg njega obuja spomine na Hajdino in grajsko gospodično Hemo. Viljem Lepi občjubi, da se bo kmalu za stalno preselil k njej in končal službovanje na Friderikovem gradu, nato pa v njenem naročju zaspi in sanja moreče sanje o svojem življenju. Lepa razmišlja, da si že dolgo ni tako podrobno ogledovala svojega moža in se spomni dneva, ko je prijahal k njej in jo prosil, naj ga čaka, ter ji podaril prstan.
Viljem odjaha in najde, česar ni iskal
Celotno dogajanje pred Viljemovo domačijo sta spremljala Friderikova odposlanca, Hartwig in Sigfrid, ki sta v vsem videla hudičevo delovanje. Viljem se je opoldne poslovil od družine in obljubil, da gre še zadnjič na Ptujski grad, nato pa je z Wolframom odšel do gradu. Tam je vrvelo od navdušenja zaradi prihoda pesnika in Viljem ga je pospremil v grajsko dvorano, nato pa odjahal do skrivališča na Koroškem, kjer je skrival denar, da bi z njim poplačal pesnika, in skrinjico, zavito v templarski plašč. V varni razdalji za njim pa ga je zasledovalo sedem Friderikovih vojakov. Na poti je razmišljal o svojem dvojnem življenju, o tem, ki ga je živel preden je spoznal Lepo in kasneje in še enkrat ugotovil, da mora dokončati svojo knjigo. Ko je v votlini našel svoj denar in ko se je želel odpraviti nazaj proti gradu, se mu je zazdelo, da je v gozdu videl odblesk ščita. Nekaj časa je skrit opazoval dogajanje v gozdu in uvidel, da ga čaka zaseda. Odločil se je, da s seboj vzame denar in skrinjico ter odide do konja, da čim hitreje odjaha. To mu je tudi uspelo in do večera je jahal, nato pa je blizu Ptujskega gradu najprej puščica zletela v njegovega konja, nato pa še vanj. V enem izmed napadalcev je prepoznal Hartwiga, želel ga je prisiliti, da pove, kdo ga je poslal, vendar je bilo že prepozno, zato ga je ubil. V Viljema sta prileteli še dve puščici, zato se je odločil, da bo prečkal Dravo, vendar pa je v reki omagal in utonil, njegov meč in skrivnostna škatlica pa sta potonila na dno. Hkrati z njegovo smrtjo je zgorela tudi njegova domačija, katere požig je zanetil Sigfrid, Wolfram pa se je ravnokar prebudil v objemu grajske gospodične Heme.
3 Viri in literatura
Viri
Jani VIRK:Kar je odnesla reka, kar je odnesel dim. Ljubljana: Študentska založba, 2012.