Prvi obisk novorojenčka diplomirane medicinske sestre v patronažnem varstvu

Poporodna obravnava na domu je v Sloveniji urejena s strani patronažnega zdravstvenega varstva, ki je definirano kot posebna oblika zdravstvenega varstva, ki opravlja aktivno zdravstveno in socialno varovanje posameznika, družin in skupnosti. Organizirano je kot samostojna služba ali organizacijska enota osnovnega zdravstvenega varstva v zdravstvenih domovih . Izvajalka patronažne dejavnosti je diplomirana medicinska sestra, ki ugotavlja potrebe po zdravstveni negi, načrtuje intervencije zdravstvene nege, jih izvaja in vrednosti dosežene cilje .
Preventivno patronažno zdravstveno varstvo na področju nosečnice, otročnice, novorojenčka in dojenčka obsega: šest patronažnih obiskov pri novorojenčku in dojenčku v prvem letu starosti ter dva dodatna obiska pri slepih in invalidnih materah; en obisk pri nosečnici in dva obiska pri otročnici . S tem se zmanjša tudi možnost pojava negotovosti in strahu pri materi, ki mora sama prevzeti vso skrb za nego novorojenčka. V zadnjem času je to še posebej pomembno, kajti bolnišnice krajšajo ležalne dobe in domov prihajajo vse mlajši novorojenčki, največkrat stari komaj tri dni .
Diplomirana medicinska sestra v patronažnem varstvu ob obiskih izvede oceno stanja, izdela načrt zdravstvene nege in izvaja intervencije. Pod oceno stanja spada zbiranje informacij pred in med obiskom, seznanitev otročnice z namenom in vsebino obiska, pregled zdravstvene dokumentacije, anamneza novorojenčka, dojenčka in družine, pogovor z otročnico in ostalimi člani družine ter svetovanje o načinu življenja, oskrba novorojenčka in dojenčka in skupna analiza vseh zbranih informacij in dokumentiranje. Pomembno je, da se strokovno pripravi na terensko delo, kar pomeni, da pride na obisk pripravljena s pripomočki za zdravstveno nego, pisnimi zdravstveno vzgojnimi navodili in družinsko dokumentacijo .
S pojmom novorojenec označujemo obdobje otrokovega življenja od rojstva do končanega 4. tedna (28 dni). Za življenje in zdravje otroka prvih 7-10 dni življenja pomembno, saj se otrok prilagaja na zunajmaternično (ekstrauterino) življenje .
Po prihodu domov otročnica v domačem okolju nadaljuje z nego in skrbjo za otroka. Zdravstvena nega kot stalno prisotna dejavnost ima pomembne naloge pri zagotavljanju in pospeševanju normalne rasti in razvoja. Poleg tega pa pomaga pri odkrivanju in odpravljanju škodljivih vplivov fizičnega, psihičnega in socialnega okolja. Diplomirana medicinska sestra v patronažnem varstvu je torej prva, ki vstopi v družino. Če zna dovolj pozorno opazovati dogajanje, lahko marsikatero težavo prepozna že čisto na začetku, ko je družina še odprta za pomoč in pripravljena vnesti spremembe.
1 Zdravstvena vzgoja in svetovanje
Zdravstvena nega otročnice in novorojenčka (mlade družine) na domu spada pod preventivno dejavnost v patronažnem varstvu .
1.1 Cilji zdravstvene vzgoje
Cilj zdravstvene vzgoje v zdravi družini, kar je največkrat družina v obdobju zgodnjega starševstva, je obravnava družine v okolju, kjer živi. Cilj zdravstvene vzgoje je pomoč ter spodbuda družini pri razvijanju in ohranjanju dobrega funkcionalnega stanja družine, dobrih medsebojnih odnosov in razvijanje pozitivnega odnosa do zdravja, njegove ohranitve in krepitve z upoštevanjem družinskih nazorov, kulturnih stališč in veroizpovedi .
Ko medicinska sestra v patronažnem varstvu prvič obišče novorojenčka in otročnico na domu, mora otročnici svetovati, hkrati pa izvajati zdravstveno vzgojo. Zdravstveno vzgojno delo z družino in otročnico obsega svetovanje in pogovor o negi novorojenčka in tehniki previjanja .
1.2 Svetovanje otročnici in družini
Otročnico in družino se seznani o otrokovih potrebah po toplini, nežnosti in varnosti, ter o nekaterih možnih obolenjih. Otročnico se pouči o poporodni telovadbi, metodah zaščite pred nezaželeno nosečnostjo ter o napotitvi na poporodni pregled. Svetuje se ji o normalnem delu, življenju in spolnih odnosih. Cilj medicinske sestre v patronažnem varstvu je zdravstveno vzgojena otročnica in ter zdravstveno vzgojeni vsi družinski člani .
Otročnico je potrebno seznaniti s tehnikami dojenja, prav tako se ji prikaže pravilno pristavljanje novorojenčka k prsim. Medicinska sestra v patronažnem varstvu otročnico pri prvem obisku na domu seznani s pomenom dojenja in jo spodbuja za uspešno izvedbo dojenja. Tekom obiska na domu spremlja dojenje. Nato preveri, kako novorojenček napreduje na telesni teži. Otročnico je potrebno seznaniti tudi z morebitnimi težavami, ki se pojavljajo pri dojenju in kakšne ukrepe se lahko uporabi ob pojavu različnih težav v povezavi z dojenjem. Ob morebitni prekinitvi dojenja je pomembna tudi nega dojk. Medicinska sestra v patronažnem varstvu otročnici svetuje glede ureditve novorojenčkovega ležišča, previjalne mize in otroškega vozička. Poudari pomen ustrezne mikroklime v prostoru. Pomemben del prvega obiska novorojenčka na domu je tudi pogovor in svetovanje o družini, pomenu čustvene in psihične podpore s strani družine in ostalih drugih pomembnih oseb. To vodi v vzpostavitev čimprejšnje simbioze med družinskimi člani, ki vsem omogoča varno in komunikativno okolje. Otročnici se predstavi pomen zdravega načina življenja v družini. Nazadnje medicinska sestra v patronažnem varstvu svetuje otročnici glede nege novorojenčka in nege popka. Nego popka se otročnici prikaže z izvedbo, nato pa medicinska sestra v patronažnem varstvu izvede zdravstveno nego popka. Spremlja se nego novorojenčka in se nudi pomoč pri negi, predvsem pri umivanju, oblačenju, previjanju. Izvaja se tudi nega ušes in noska. Z otročnico se pogovori tudi o izbiri osebnega pediatra novorojenčka .
Pomembno je, da se otročnico opazuje in se jo s svetovanjem pripelje do stanja, kjer je zdrava in zadovoljna, novorojenčku  pa pomaga do zdravega psihofizičnega in socialnega razvoja .
2 Pregled novorojenčka
Medicinska sestra v patronažnem varstvu otročnico in novorojenčka obišče v času prvih 24 ur po odpustu iz porodnišnice. Predviden čas obravnave pri prvem obisku novorojenčka je 90 minut. Ponovni obisk se načrtuje glede na stanje in starost novorojenčka, ter glede na potrebe matere, v prvem tednu po odpustu iz porodnišnice pa vsaj na dva dni. Potem so obiski lahko manj pogosti, glede na potrebe novorojenčka in otročnice. Obiski so tudi časovno krajši od prvega, trajajo približno 60 minut .
2.1 Telesni pregled
Pri prvem obisku novorojenčka medicinska sestra v patronažnem varstvu novorojenčka pregleda. Pregled zajema telesni pregled novorojenčka, ki obsega pregled glave, mečave, beločnice, ustne votline, kože, prsnega koša, spolovila, rok, nog, prstov, nohtov, izločkov in dihanja. Medicinska sestra spremlja pravilno ravnanje z novorojenčkom, ki mu rečemo handling. Prav tako spremlja nego novorojenčka in otročnici pomaga pri negi – pomaga pri umivanju, oblačenju, previjanju in negi ušes in noska. Medicinska sestra v patronažnem varstvu opazuje morebitne spremembe kože, kot so temenca, eritemi, izpuščaji, neonatalni mozolj, suha koža, plenični izpuščaj, glivične okužbe)  in kožna znamenja. Prav tako mora svetovati, kako to odpraviti, katere kreme in olja so primerni za uporabo in kakšne so tehnike odstranjevanja. Nato sledi pregled popka novorojenčka, prikaz pravilnega umivanja in skrbi za popek. Medicinska sestra mora spremljati izločanje urina in blata, opazuje barve in količino blata. S tem tudi ugotovi, ali je otrok primerno in dovolj hranjen. Mora spremljati tudi prisotnosti zlatenice .
2.2 Drugi in tretji obisk
Podobno oceno in pregled novorojenčka medicinska sestra v patronažnem varstvu ponovi tudi ob 2. in 3. obisku. V prvem letu starosti medicinska sestra v patronažnem varstvu opravi šest obiskov pri novorojenčku, ki so razporejeni po dogovoru z otročnico, glede na potrebe novorojenčka. Lahko se zgodi, da se vseh šest obiskov izvede že v prvem mesecu po odpustu iz porodnišnice. Ob prvem obisku medicinska sestra v patronažnem varstvu prepozna novorojenčke, ki potrebujejo dodatno pozornost. Te znaki so nizka porodna teža, bolezen pri novorojenčku ali otročnici, prav tako dodatno pozornost nameni nedonošenčkom. Poudari pomen higiene in umivanja rok za preprečevanje bolezni. Prav tako pa pri vseh oceni tudi tveganja za nevarnosti ter svetuje in izobrazi starše o zgodnjem zaznavanju težav, kot so na primer slabo hranjenje, zmanjšana aktivnost novorojenčka, težave z dojenjem, vročina ali na dotik prehladen novorojenček, krči, itd. Spodbuja starše, da v primeru, ko prepoznajo ali sumijo na bolezni in večje težave, čim hitreje poiščejo zdravniško pomoč .
3 Ocena zdravstvenega stanja otročnice
Sočasno z obiskom novorojenčka opravimo tudi prvi pregled otročnice na domu. Ta vsebuje veliko specifičnih nalog, kot so ocenitev splošnega počutja otročnice, pogovor o porodu in morebitnih problemih po porodu. V prvem obisku medicinske sestre sam pregled zajema tudi pregled nekaterih osnovnih življenjskih funkcij, torej: merjenje telesne temperature, srčnega utripa in krvnega tlaka. Prav tako pa sestra pregleda tudi stanje organskih sistemov, vključenih v sam proces poroda, naredi oceno involucije maternice, oceno čišče, pregled presredka. V primeru, da je mama rodila s pomočjo carskega reza, pregleda medicinska sestra rano. V sklopu prvega pregleda pa opravi tudi pregled dojk .
Poleg fizičnih sprememb pa oceni tudi morebitne psihološke spremembe. Ob prvem pregledu preko pogovora ugotovi pri katerih otročnicah bi se lahko razvila poporodna depresija .
3.1 Telesna temperatura in srčni utrip
Izjemno pomembno je spremljanje telesne temperature in srčnega utripa. V prvem dnevu po porodu je telesna temperatura običajno višja zaradi dehidracije in utrujenosti (spremlja jo tudi povišan utrip srca). V primeru, da je telesna temperatura povišana čez 38°C dva zaporedna dneva, lahko pomislimo na virozo, pljučnico, vnetje grla, infekcijo sečil, vnetje maternice, vnetje globokih ven, zaostalo posteljico, vnetje dojke ali rane po carskem rezu. Vsako nepojasnjeno zvišanje telesne temperature in povišan utrip srca, ki traja več kot 48 ur zahteva čim hitrejšo zdravniško obravnavo, da se odkrije vzrok, saj se lahko razvije zelo resno stanje imenovano puerperialna sepsa, ki ima visoko smrtnost .
3.2 Krvni tlak
Posebej pozorni moramo biti na vrednost krvnega tlaka pri otročnicah, ki so že v nosečnosti trpele za povišanim krvnim tlakom. V primeru, da je povišana vrednost (nad 140/90) izmerjena trikrat na dve uri v enem dnevu, potrebuje otročnica primerno terapijo tudi, če doji. Če hipertenzijo spremljajo glavobol, motnje vida in splošno slabo počutje, je potrebna hospitalizacija, saj lahko otročnica utrpi zaplet imenovan eklamptični napad (pojav v 1 tednu po porodu), ki ima slabo prognozo .
3.3 Maternica
Proces involucije maternice je zmanjšanje maternice iz 1000 gramov na manj kot 100 gramov svoje teže v prvih dneh po porodu. Naloga medicinske sestre, ki dela v patronažnem varstvu je, da spremlja višino vrha fundusa maternice. To naredi tako, da ko otročnica leži s praznim mehurjem na hrbtu se otipa vrh fundusa maternice, ta naj bi se vsak dan znižal za 1 centimeter (do dveh tednov po porodu naj se ga ne bi več tipalo). V primeru, da mati doji, je proces krčenja hitrejši. Pri počasnejšem krčenju maternice moramo izključiti prisotnost znakov kot so bolečina, krvavitev in smrdeča čišča – te lahko kažejo na klinični problem .
3.4 Čišča
Medicinska sestra med prvim obiskom preveri tudi stanje lohije oziroma čišče. Običajno je v prvih dneh po porodu čišča sestavljena iz sveže krvi in inerecije posteljice (lohijacruenta). V prvem tednu se barva čišče spremeni v rjavo (lohijafusca), v drugem rumene barve (lohijaflava ali serosa) in v tretjem bele barve (lochia alba). Znaki, na katere je pozorna medicinska sestra zaposlena v patronažnem varstvu, so: barva (ta se mora skozi nadaljevalne obiske spreminjati) in vonj (čišča neprijetnega vonja in povišana temperatura pomenita da obstaja sum za vnetje). Ob pojavu prej naštetih odstopanj mora otročnica obiskati ginekologa, da lahko z UZ preiskavo določi vzrok odstopanja od normale .
3.5 Pregled raztrganine oziroma šivane rane
V primeru, da je otročnica med porodom utrpela raztrganine, ali pa so ji morali prerezati presredek, mora diplomirana medicinska sestra v patronažnem varstvu preveriti tudi stanje rane. Rane se ne dotika, če je področje otečeno, hladi z obkladki. Otročnici priporoča, da rano 2-3 krat na dan tušira, nato posuši z gazo. Ko otročnica leži, mora biti področje okoli rane prosto in zračno. Za zmanjšanje bolečine se po navadi uporablja paracetamol in obroč, na katerega se usede, da razbremeni pritisk in s tem zmanjša bolečino. Med uriniranjem se pekočo bolečino blaži z mlačno vodo. Pri otročnicah, ki so otroka rodile s pomočjo carskega reza, rano pregledamo za možne spremembe od normalnega poteka celjenja .
3.6 Pregled dojk
Pri pregledu dojk je medicinska sestra v patronažnem varstvu najbolj pozorna na napetost dojk, pojav rdečine in pojav ragad. Napetost dojk lahko kaže na zastoj v dojki ali poporodni mastitis. Pri obeh stanjih telesna temperatura naraste nad 39°C, prisotna je bolečina. Pri zastoju v dojki za razliko od mastitisa, povišana telesna temperatura traja okoli 12-16 ur, pri drugem pa več kot 24 ur. Pri mastitisu spremlja enostransko spremembo na dojki tudi rdečina, medtem ko je pri zastoju sprememba obojestranska in brez rdečine. Prvi ukrep, ki velja za obe stanji, je pravilno praznjenje dojke od vrha do baze. Razpoke na dojkah so lahko mesto, kjer se zadržujejo bakterije in je tam njihova vstopna točka v sistem, kar lahko vodi v razvoj vnetja dojke. Vzrok za pojav razpok je lahko slaba pozicija pri dojenju in glivična okužba. Ukrep, ki ga medicinske sestre v patronažnem varstvu priporočajo, je pravilno pristavljanje, nastavki za dojenje, higiena bradavic pred dojenjem, po dojenju pa mazanje bradavic z lastnim mlekom. Proti glivicam lahko občasno uporabijo tudi oralni gel .


Patronažna zdravstvena nega golenje razjede

Golenja razjeda nastane zaradi slabe prekrvitve mehkih tkiv – koža, podkožje, mišice. V začetku se spremembe na koži kažejo kot rdečine z epidermoliozo, na mestu nekroze nastane defekt tkiva. Rana različne velikosti je ponekod pokrita z nekrozo, ponekod pa z vnetnimi granulacijami. V začetnih fazah je pri bolnikih z vensko hipertenzijo lahko potek asimptomatski, sčasoma pa koža postane rdeča in vneta (venski ekcem), razvijejo se rjave pigmentacije (hemosiderinoza) ali pa koža postane zgoščena in luskasta (lipodermatoskleroza)kar se sčasoma razgradi in povzroči razjede.
0.0.1 Venska golenja razjeda
Je defekt kože, ki nastane zaradi kronično povišanega venskega tlaka v stoječem položaju in pri hoji. Pojavi se najpogosteje v predelu notranjega dela gležnja in v spodnjem delu goleni nad notranjim gležnjem, redkeje se pojavi na lateralnem delu gležnja ali stopalu. Neposreden vzrok za nastanek je minimalna poškodba, lokalna okužba kože ali ruptura varice. Rana seže skozi vse sloje kože in se zaceli z brazgotino. O kronični venski golenji razjedi govorimo v primeru, kadar se rana ne zaceli v šestih mesecih. Med kroničnimi ranami na koži nog je najpogostejša oblika v zahodni populaciji in predstavlja do 90 % vseh kroničnih ran.
0.0.2 Arterijska (ishemična) golenja razjeda
Je defekt kože, ki nastane zaradi ateroskleroze ( kopičenja holesterola iz krvi na stene žil) arterij na spodnjih okončinah. Bolniki s tovrstno razjedo imajo pogosto pridružene bolezni, kot so povišan arterijski pritisk, kronična ledvična bolezen ali sladkorna bolezen. Prvi pokazatelj arterijske bolezni je bolečina v mečih ob naporu in nato kasneje tudi v mirovanju. Zaradi slabe arterijske prekrvavitve prihaja do pomanjkanja kisika v tkivih, to pa vodi v propad tkiv in nastanek ran oz. razjed. Rane so globoke, okrogle, ovalne oblike, lahko jih je več hkrati, se pojavijo na kateremkoli predelu stopala in na blazinicah prstov. Izločka iz rane je malo, na površini pa vidimo odmrlo tkivo, v okolici razjede je koža tipično hladna.
1 Vzroki za nastanek golenje razjede
Več kot 90% kroničnih razjed na nogah ima žilno etiologijo. Kronična venska hipertenzija naj bi bila glavni vzrok za približno 70% razjed na nogah.
Kronična venska hipertenzija ali vztrajno visok pritisk v venah nog je običajno posledica nesposobnosti površnih in/ ali globokih ven zaradi okvarjenih ventilov, lahko pa se pojavijo tudi pri bolnikih z vensko okluzijo ali rekanalizacijo po globoki venski trombozi. Dejavniki, ki prispevajo k venski hipertenziji so nepremičnost, debelost, togost gležnja, odvisnost nog in slabo delovanje mišic goleni.
1.1 Najpogostejši vzroki za kronično razjedo goleni Balkovec V (2009). Diferencialna diagnoza razjed goleni. Razjede na nogah. Društvo za oskrbo ran Slovenije: 5–8
Dostopno na: <5.11.2020>
* kronična venska insuficienca 45 – 60 %
* arterijska insuficienca in mešane razjede 10 – 20 %
* sladkorna bolezen 15 – 20 %
* drugi vzroki 5 % (pogostejše infekcijske bolezni in preležanine)
1.2 Dejavniki tveganja za nastanek razjede goleni
* motnje mikrocirkulacije,
* fizikalne in kemične poškodbe,
* vaskulitisi
* nevropatične razjede
* hematološke bolezni
* ulcerirajoči kožni tumorji in kožne bolezni
Pri teh bolezenskih stanjih gre običajno za rane, ki se slabo celijo in brez zdravljenja osnovne bolezni ne pride do zacelitve rane.
Pomembnost dejanikov za razvoj kronične venske razjede je nemogoče opredeliti, saj se med seboj močno prepletajo. Kljub temu pa imajo nekateri dejavniki večji vpliv za nastanek ali poslabšanje. Mednje štejemo starost, spol, dednost, mnogorodnost, telesna višina, način opravljanja dela in sedeči način življenja. Dejavniki, ki so sicer manjši pa so jemanje kontracepcije, socialni sloj, debelost, rasa, kajenje, dieta in zaprtje.
2 Postavitev diagnoze
Podrobna anamneza zgodovine pacienta pokaže ključne podatke etiologije razjede in bi morala biti močan klinični sum, ki je nato potrjena s fizičnim pregledom pacienta in dodatnimi ustreznimi preiskavami.
Uspešno obvladovanje kroničnih razjed na nogah temelji na natančni diagnozi in individualni oceni potreb pacienta, ki je podkrepljeno z na dokazih temelječih priporočilih, sprejetih smernicah ali protokolih.
Pri postavitvi diagnoze je cilj klinične ocene ugotoviti: * etiologijo razjed
* druge dejavnike, ki lahko upočasnijo celjenje
* vpliv razjede na pacienta
* pričakovanja pacienta od zdravljenja
3 Prognoza
3.1 Zdravljenja
65% venskih razjed, zdravljenih z kompresijsko terapijo se zacelijo v 24 tednih, stopnje celjenja pa znašajo od 36% do 85%. Do 20% kroničnih venskih razjed ostane neozdravljenih po enem letu, kljub kompresijskemu povoju. Znani dejavniki tveganja za zapoznelo celjenje so napredovana starost bolnika, kroničnost razjede in velikost razjede.
3.2 Ponovitve bolezni
Stopnja ponovitve venske razjede v enem letu je 69%. Stopnje ponovitve bolezni pri bolnikih, ki so se zdravili s kompresijo in vensko kirurgije je 12% pri enem letu in 31% pri 4 letih. Te stopnje ponovitve so znatno nižje od stopnje ponovitve pri bolnikih zdravljenih samo s kompresijo (28% pri enem letu in 56% pri 4 letih).
4 Najpogostejše zdravstvene diagnoze ob golenji razjedi
Motnje cirkulacije: * Raynaudov syndrom
* sistemska sklerodermija
* hipertenzivni ulkusi
* tromboangiitis obliterans.
Infekcijske bolezni: * osteomielitis
* herpes zoster
* sifilis
* kožna tuberkuloza
* druge globoke mikoze.
Nevropatične razjede - med zdravstvenimi diagnozami je najbolj razširjena sladkorna bolezen, vnetne bolezni hrbtenjače, paraplegija in multipla skleroza.
5 Zdravljenje golenje razjede
5.1 Kompresijska terapija
Ta oblika je zlati standardni terapevtski pristop za razjede venskih nog. Gre za uporabo zunanje kompresije kar običajno dosežemo z uporabo večplastnih elastičnih povojev ali dvoslojnih elastičnih nogavic, ki so v veliki večini zasnovani tako, da ustvarjajo visoko kompresijo 40 mmHg na gležnju, ki se nato razteza po nogi navzgor do kolen. Prednost elastičnih nogavic je, da jih pacienti in njihovi negovalci lažje odstranijo in ponovno uporabijo.
Pri venskih razjedah nog, ki jih arterijska bolezen ne zaplete, je kompresijska terapija učinkovita pri spodbujanju celjenja. Nevarna pa je za bolnike z arterijskimi ali mešanimi razjedami nog, saj dodatno zmanjša količino krvi, ki pride do kože.
5.2 Uporaba sodobnih oblog za prevezo kroničnih ran
Obsežne raziskave na področju zdravljenja ran so pokazale, da se rane bistveno bolje celijo v vlažnem okolju. Na tržišču je trenutno na voljo več kot 3000 različnih oblog, izdelanih iz materialov z raznimi dodatki, vse pa zagotavljajo vlažno celjenje ran. V literaturi običajno zasledimo njihovo razdelitev na poliuretanske obloge, hidrokapilarne obloge, hidrogele, alginate, nelepljive kontaktne mrežice in obloge z dodatki.
Celjenje ran je dinamičen proces, ki zahteva individualno obravnavo, torej uporabo ustreznih oblog in terapevtskih pristopov ob pravem času glede na vrsto in klinično slik rane. Razvoj znanosti omogoča vse bolj poglobljeno razumevanje celjenja in razkriva možnosti za učinkovito poseganje v proces celjenja in spodbujanje lastne tkivne obnove. Gonilo razvoja sodobnih oblog sta dve temeljni in hkrati preprosti spoznanji:
* zagotavljanje optimalne vlažnosti v rani in
* posnemanje zgradbe tkiva, tj. mehanske opore, ki omogoča epitelijskim celicam, da se začnejo premikati od roba rane proti njeni sredini.
5.3 Drugi načini zdravljenja kroničnih ran
V praksi se vzporedno z uporabo oblog, kot podporno zdravljenje, vse bolj uveljavljajo terapije s podtlakom, hiperbaričnim kisikom, ultravijolično svetlobo, ogljikovim dioksidom in uporaba kožnih presadkov ali nadomestkov.
6 Preventiva golenje razjede
Med najpomembnejšimi ukrepi za preprečevanje golenje razjede je dosledna nega nog (odstranjevanje trde kože) in nohtov, pomembna pa je tudi primerna obutev, ki naj ne bo pretesna in premajhna. Ti ukrepi so najbolj poudarjeni pri pacientih s sladkorno boleznijo, ker zaradi prizadetosti živčevja ne čutijo bolečine. Zelo priporočeno je redno merjenje krvnega sladkorja in krvnega tlaka. Pacienti z motnjami v venskem obtoku lahko preprečujejo nastanek razjed z uporabo kompresijskih nogavic ali elastičnih povojev. Vsem pa je priporočena zdrava prehrana, redna telesna aktivnost, izogibanje dejavnikom tveganja ter redno in natančno pregledovanje nog za prisotnost morebitnih ranic.
7 Zdravstvena nega golenje razjede v patronažnem varstvu
Zdravstvena nega golenje razjede na bolnikovem domu mora temeljiti na terapevtskih aktivnostih zdravstvene nege, kamor so vključeni nadzor nad rano, nadomeščanje nezmožnosti samooskrbe golenjih razjed, profesionalna zdravstvena nega, motiviranje, vodenje in nadzor samooskrbe. Pri zdravljenju golenje razjede doma ima veliko vlogo tudi pacient sam, saj je za uspešen izid zdravljenja pomembna skrb za telesno aktivnost, primerno osebno higieno, zdravo prehrano, redno jemamnje zdravila, da se pacient nauči in obvlada pravilno kompresijsko povijanje in sposobnost oskrbe golenje razjede.
Medicinska sestra v patronažnem varstvu se mora neprestano izobraževati in imeti široko strokovno znanje, saj mora prepoznati in obladati potrebe pacientov, ki jih obravnava. V proces zdravstvene nege so tako poleg pacienta vključeni tudi njegovi svojci, le-ti imajo velik pomen pri zdravljenju in okrevanju pacienta z golenjo razjedo. Medicinska sestra v patronažnem varstvu pri pacientu z golenjo razjedo največkrat uporablja teoretični model Dorothea Orem, imenovani teoretični model samooskrbe. Ta zagovarja in spodbuja odgovornost za lastno zdravje.
Patronažna zdravstvena nega vsebuje načrt zdravstvene nege za vsakega pacienta posebej, je prilagojen potrebam in zmožnostim pacienta samega, temeljiti mora na ohranjanju sposobnosti ali čimprejšnji povrnitvi izgubljenih sposobnosti. Naloga medicinske seestre v patronažnem varstvu je pomoč bolniku in učenje in podpora pri izvajanju samooskrbe.
V patronažnem varstvu je medicinska sestra pogosto prva oseba, ki se srečuje s spremenjenim stanjem rane, zato mora poznati nove pristope zdravstvene obravnave rane in se pravočasno odločiti za napotitev pacienta k zdravniku. V bolnišnicah in ambulantah se zdravstvena nega kronične rane izvaja v za to posebej namenjenih prostorih, medicisnka sestra pa se mora ob obisku pacienta v njegovem domačem okolju prilagajati različnim stanovanjskim, ekonomskim razmeram in v danih pogojih izvesti optimalno oskrbo, ne samo kronične rane, ampak tudi vse ostale potrebne intervencije zdravstvene nege.
Najpogostejša kronična rana v patronažni zdravstveni negi je golenja razjeda, ki je zaradi dolgotrajnega zdravljenja in pogostih zapletov tudi velik socialno-medicinski problem. Pri oskrbi golenje razjede na domu medicinska sestra vedno sodeluje v timu s splošnim zdravnikom, ki ga tudi obvešča o vseh spremembah v zvezi z zdravljenjem (izboljšanje, poslabšanje, kontrola golenje razjede), sodeluje pa tudi z zdravnikom specialistom in socialno službo. Ker je največkrat prav medicinska sestra tista, ki je največkrat prisotna ob bolniku z golenjo razjedo in pozna bolnikove življenjske in bivalne razmere mora znati oceniti kakšen način oskrbe bi bil primeren pri posameznem bolniku in v kolikšni meri je bolnik sposoben sodelovati pri samooskrbi. Upoštevati mora dejavnike, ki vplivajo na bolnikovo sposobnost samooskrbe, kot so starost, spol, zdravstveno stanje, družinske razmere, življenjske navade, dejavniki okolja, stopnja izobrazbe, sociokulturni dejavniki, itd.
Pravilna pot za doseganje uspešne in trajne zacelitve kroničnih ran temelji na postavitvi pravilne diagnoze, optimalni zdravstveni negi rane, ter kontroli sistemskih in lokalnih dejavnikov. Obravnava pacientov s kronično rano zahteva multidisciplinarni pristop. Le dobro sodelovanje vseh sodelujočih daje možnosti za dober končni rezultat, ki bo pacienta ponovno vrnil v normalno življenjsko in delovno okolje.


Poporodna depresija

1 POPORODNA DEPRESIJA
Poporodna depresija lahko z drugimi izrazi rečemo tudi: nevrotična depresivna motnja, puerperalna nevroza, poporodna ne psihotična depresija ali atipična depresija (1). Je najpogostejša poporodna duševna motnja in za njo oboleva 10–20% žensk po porodu. Dolgoročne posledice za obolelo mater, razvoj otroka in partnerski odnos ima nezdravljena poporodna depresija (2).
Velika prelomnica v življenju ženske je rojstvo otroka. Pomeni izziv in zahteva veliko prilagajanja, vendar ne zgolj na fizični ravni, temveč tudi na psihični in duhovni ravni (1).
Prave definicije za poporodno depresijo nimamo oziroma ne obstaja, ker so simptomi le te podobni simptomom splošne depresije (1).
Začetek in trajanje poporodne depresije nista jasno definirana. V raznih študijah so odkrili, da je najpogosteje začetek poporodne depresiji med 6. in 12. tednom po porodu, nekateri raziskovalci pa so mnenja, da lahko le ta izbruhne v prvih šestih mescih po porodu. Spet drugi so mnenja da lahko izbruhne v prvem letu po rojstvu otroka ali pa celo že v času nosečnosti (1).
Ločimo lahko med zgodnjo in pozno poporodno depresijo, glede na njen čas izbruha. In pa na blažjo in resnejšo obliko poporodne depresije, razmerje je 19% : 13%. Tako kot je nejasna pogostost poporodne depresije, je nejasna tudi njena možnost ponovitve v naslednji nosečnosti (1).
Poznamo pa še poporodno otožnost, ki se kaže z mešanimi kombinacijami drugačnih občutkov in je prisotna pri 8 od 10 žensk (3). Največkrat je vzrok nenadna hormonska sprememba po porodu, lahko pa tudi misel na naporno materinsko obdobje, ki prihaja (4). Ta se pojavi tretji do peti dan po porodu, in lahko izzveni že po nekaj urah ali dnevih. Če ta traja dlje časa, lahko dobi značilnosti poporodne depresije (3).
2 DEJAVNIKI TVEGANJA KI SPROŽIJO POPORODNO DEPRESIJO
• zakonski stan,
• zadovoljstvo v partnerski zvezi,
• socialna podpora,
• socialno-ekonomski status,
• samospoštovanje,
• antenatalna depresija,
• antenatalna anksioznost,
• pretekla depresivna epizoda,
• pretekla izkušnja poporodne otožnosti,
• nenačrtovana oziroma ne željena nosečnost,
• negativni življenjski dogodki,
• stres v zvezi z nego otroka in otrokov značaj (1).
Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders opredeljuje kriterije za postavitev diagnoze depresije kot depresivno razpoloženje ter najmanj štirje od naštetih dodatnih simptomov, ki trajajo najmanj dva tedna. K dodatnimi simptomi spadajo nespečnost, zmanjšanje interesa, utrujenost, zmanjšanje zmožnosti koncentracije, povečan ali zmanjšan tek, občutek krivde, psiho motorna zavrtost in razmišljanje o samomoru (2).
2.0.1 SIMPTOMI POPORODNE DEPRESIJE:
Simptomi poporodne depresije, se ne razlikujejo od simptomov splošne depresije. Le redke študije pa opisujejo simptome, ki so značilni le za poporodno depresijo. Te so socialna disfunkcija, težave v partnerskem odnosu, halucinacije in blodnje se pojavljajo le redko. Čeprav matere večkrat zavračajo svoje otroke in izražajo sovražnost in jezo se samomori in detomori pojavljajo redko. Žensko v večini primerov otrok motivira (1).
Simptomi poporodne depresije so:
• izguba teka,
• izguba telesne teže,
• motnje spanja,
• motnje psihomotoričnih aktivnosti,
• pomankanje energije,
• občutek krivde,
• oteženo razmišljanje,
• slaba koncentracija,
• samomorilne misli,
• poskusi samomora (redko),
• potrtost v jutranjem času bolj pogosta,
• izguba volje,
• razdražljivost,
• emocionalna labilnost,
• dvom v materinske sposobnosti ali pretirana skrb za otroka,
• jokavost,
• zanemarjenje sebe (1).
Somatski simptomi pa vključujejo:
• hiperventilacijo,
• bolečine v prsih,
• palpitacije,
• glavobole,
• slabosti,
• vrtoglavice,
• napade tesnobe (1).
Zelo pogosto se dogaja, da ženske poskušajo svoje težave prekriti oziroma navajajo le somatske simptome, in to oteži odkrivanje le te. Velikokrat navajajo tudi utrujenost, kar je v večini primerov posledica navajanja na materinstvo, vendar huda utrujenost lahko napreduje tudi v poporodno depresijo (1).
Pri poporodni depresiji imamo presejalne teste, ki se jih zelo redko uporablja. Presejalne teste lahko delimo na tiste za:
• antenatalno presajanje (po navadi se izvajajo v zadnjem tromesečju in na podlagi dejavnikov tveganja identificirajo posameznice s tveganjem za PPD);
• postnatalno presajanje (odkrivajo ženske s simptomi PPD);
• antenatalno in postnatalno presajanje (1).
3 ZDRAVLJENJE POPORODNE DEPRESIJE:
Predpogoj za uspešno zdravljenje je pravilna diagnoza, ki lahko trajanje poporodne depresije bistveno skrajša (5).
Pomembno je, da bližnje osebe pomagajo materi, da skupaj skrbijo za otroka ter, da mama dobro skrbi tudi zase. Dokazano je, da se prej počutijo bolje, če poiščejo pomoč, podporo ali zdravljenje. Nekatere ženske pa lahko okrevajo same od sebe. Ženskam s poporodno depresijo je pomagal pogovor s svetovalci, ki so se vživeli v njeno situacijo in jo niso obsojali. Prav tako jim je pomagal pogovor z ženskami, ki so doživele poporodno depresijo. Ženska lahko pomoč poišče v skupini za samopomoč, pokliče na telefon za ob porodne stiske ali za pomoč v duševni stiski. Pomoč lahko poišče pri kliničnem psihologu v različnih ambulantah, porodnišnicah ali bolnišnicah, pri osebnem zdravniku (6).
Ne farmakološko zdravljenje je priporočeno pri blagi in zmerni obliki poporodne depresije. Psihoterapijo lahko izvajajo zdravstveni delavci, ki znajo svetovati in so ustrezno izobraženi (primarno zdravstveno varstvo). Psihoterapevtske metode se osredotočajo na probleme, skrite za simptomi poporodne depresije. Med psihoterapevtske metode spadajo več vrst terapij in sicer:
- interpersonalna terapija (vpliva na odnose in pričakovanja ženske),
- kognitivno–behavioralna terapija (sprememba negativne domneve, ki jih ima ženska),
- svetovanje ali counseling (ženska poskuša sama opredeliti možne rešitve svojega problema),
- pogovor o izkušnji poroda ali debriefing (ženska preko pogovora vključi svojo izkušnjo poroda v življenje),
- telefonski pogovor,
- podporne skupine (5).
Kadar je ženska v hudi fazi poporodne depresije in se ne odziva na ne farmakološko zdravljenje je priporočljivo farmakološko zdravljenje. Farmakološko zdravljenje vključuje uporabo antidepresivov in hormonske terapije. Tveganja, koristi in neželeni učinki (za mater in dojenčka) morajo biti previdno pregledani (7).
Kot dopolnilno zdravljenje za lajšanje posameznih simptomov so uporabne komplementarne metode. To so: hipnoza, akupunktura, masaža, prehranski dodatki, šentjanževka, fizična aktivnost, kengurujčkanje, obsevanje z difuzno svetlobo (5).
Elektro konvulzivna terapija je metoda kratkih elektrošokov in se jo uporablja pri zdravljenju resnih oblik poporodne depresije in ko se ne odzivajo na ne farmakološke in farmakološke oblike zdravljenja (5).
4 KAKO POPORODNA DEPRESIJA VPLIVA NA OTROKA, MATI IN OČETA?
Poporodna depresija izbruhne ravno takrat, ko se vzpostavlja prvi odnosi med otrokom in mati. Vpliva na percepcijo lastne zmožnosti biti mati ter lahko posredno vpliva tudi na otrokov razvoj, saj po rojstvu otrok potrebuje veliko ljubezni in njegove potrebe niso zadovoljene s strani mati, prav tako pa je okrnjena tudi njuna medsebojna komunikacija. Ženske, ki imajo poporodno depresijo so manj dovzetne za otroka in njegove potrebe. Najbolj pa na vez mati-otrok vpliva čas, kdaj poporodna depresija izbruhne in kvaliteta njunega odnosa pred izbruhom. Te otroci so bolj pasivni ali razdražljivi, imajo nižji mišični tonus in več jokajo kot njihovi vrstniki. Njihova obrazna mimika je slabše razvita in imajo pogosto težave s hranjenjem in spanjem. Ker si želijo vzpostaviti vez z materjo, se lahko zgodi, da posnamejo njeno vedenje, in to se izraža kot mikrodepresija. Ko te otroci odrastejo imajo lahko težave z izražanjem čustev in motenj v kognitivnem razvoju, saj materina poporodna depresija vpliva na njegov psihološki razvoj in posledično tudi na njegovo vedenje. Lahko se izraža tudi tako, da imajo te otroci probleme pri navezovanju socialnih stikov, so nesamostojni ter imajo težave pri socializaciji. Otroci mater z poporodno depresijo so tudi sami bolj nagnjeni k depresijam, poporodnim depresijam in ostalim duševnim motnjam. V primerih, ko se po porodu razvije depresija trpi tudi njen odnos s partnerjem. Zato lahko tudi moški po porodu postane depresiven, saj se njegova vloga spremeni in zahteva od njega več odgovornosti. Če to preprečimo pri moških ima pozitivne učinke tudi na njegovo partnerko in otroka. Dejavniki tveganja za nastanek depresije pri moških so:
• predhodna depresija,
•depresija prisotna pri partnerki in s tem pomankanje podpore,
• starejši, tisti, ki so postali očetje prvič,
• slabša socialna mreža podpore,
• nižja izobrazba,
• več negativnih življenjskih izkušenj,
• ne zadovoljujoč odnos s partnerko (1).


Patronažni obisk pri pacientu s kronično nenalezljivo boleznijo

Patronažni obisk je obisk MS (medicinske sestre) v patronažnem varstvu na domu s ciljem zdravstveno vzgojnega delovanja medicinske sestre, ugotavljanju rizičnih dejavnikov in ohranjanja kakovosti življenja pacientov. [1]
Preventivno zdravstveno obravnavo invalidov, pacientov s KNB (kronična nenalezljiva bolezen) ter oseb z motnjami v razvoju v Sloveniji določa Pravilnik za izvajanje preventivnega zdravstvenega varstva na primarni ravni. [2]
Informacije o patronažni službi oz. obisku MS v patronažnem varstvu lahko dobite pri izbranemu osebnem zdravniku ali na spletni strani zdravstvenega doma. [3]
Pravica do obiska medicinske sestre v patronažnem varstvu
Pravico do patronažnega varstva uveljavijo zavarovanci v pooblaščeni patronažni službi zdravstvenega zavoda svojega zdravstvenega področja. Tudi nezavarovane osebe imajo pravico do obravnave patronažne službe saj gre pri tem za zdravstveno varstvo njih samih in ostalih zavarovancev. Storitve za nezavarovane osebe se finančno krijejo iz drugih virov. [2]
Pacient s kronično nenalezljivo boleznijo
MS v patronažnem varstvu obišče pacienta s KNB dvakrat letno z namenom nudenja ustrezne pomoči za čim boljši način življenja glede na obolenje. [2] MS v patronažnem varstvu ob prvem obisku pacienta s KNB izpolni negovalno anamnezo pacienta s KNB in njegove družine, načrtuje in izvaja negovalne intervencije za varovanca in njegovo družino in vrednoti opravljeno delo. [4]
Staranje prebivalstva in s tem posledično več KNB predstavljajo izziv v današnji družbi. Cilj države je obdržati starejšega človeka čim dlje na domu. Pri tem cilju ima pomembno vlogo MS v patronažnem varstvu . Ugotovljeno je, da je za kakovostno patronažno varstvo najbolj pomemben dejavnik odnos MS v patronažnem varstvu do pacienta oz. in vključevanje v proces odločanja v zdravstveni negi. [5]
Dolgotrajna KNB je ovira v človekovem življenju, ki človeka prizadene ne samo fizično, ampak tudi psihično in socilano. Prizadene torej njegovo telo, včasih še bolj njegove občutke, doživljanja, čustva,odnose s socilanim svetom. Življenje lahko postane negotovo. Pacienti s KNB se lahko naučijo obvladati simptome in posledice bolezni in živeti bolj kvalitetno življenje. [6]
1
KRONIČNE NENALEZLJIVE BOLEZENI se zaradi podaljševanja pričakovane življenjske dobe pojavljajo vse pogosteje.
S pridevnikom „kronični“ opisujemo lastnost, ki se počasi razvija in dolgo traja. S pojmom „ kronična nenalezljiva bolezen“ je opredeljena vsaka bolezen, ki traja določeno obdobje in običajno ne preneha, vendar pa se njen potek lahko spreminja. Pacient s KNB je oseba, ki potrebuje stalno spremljanje in je občasno pacient z akutnim obolenjem ali remisijo KNB, po drugi strani pa je oseba, ki obvladuje posledice in simptome KNB in poskuša kljub bolezni živeti čim bolj normalno in kvalitetno življenje. V okviru strategije obvladovanja KNB imajo medicinske sestre nepogrešljivo vlogo. Strategija je usmerjena v ozaveščanje o nevarnosti KNB ter motivacijo pacientov, družin in skupnosti za zdravo življenje in izogibanje dejavnikom tveganja. [6]
1.1 NAJPOGOSTEJŠE KRONIČNE NENALEZLJIVE BOLEZNI PO SVETU PO POROČILU ICN (The International Council of Nurses):
• ,
• ,
• ,
• kronična respiratorna obolenja,
• v Sloveniji pa sem spada še
2 NAMEN
S preventivnim obiskom želimo posameznika in njegovo družino usposobiti za čim bolj polno in bogato življenje, kljub njegovemu obolenju. Proces izvajanja preventive prilagodimo posebnostim posameznika in njegove družine, njegovi bolezni in zmožnosti sodelovanja njegove družine. [6]
S preventivnim obiskom želimo posameznika in njegovo družino usposobiti za čim bolj polno in bogato življenje, kljub njegovemu obolenju. Proces izvajanja preventive prilagodimo posebnostim posameznika in njegove družine, njegovi bolezni in zmožnosti sodelovanja njegove družine. [6]
Najti smisel življenja s KNB ni ravno lahko v svetu, ki ga obvladuje vrednota dobrega zdravja do konca življenja. Ti občutki se omilijo, če ima pacient s KNB stike s podobnimi drugimi, če ima možnost socialne primerjave in izmenjave mnenj z bolniki s podobnimi težavami. Tisto, kar je boleče pri KNB, niso samo nove življenjske ovire in težave, ampak občutek popolne drugačnosti, izvzetosti, kar lahko vodi v sekundarno prostovoljno izolacijo in osamitev. Pogosta posledica KNB je občutek prikrajšanosti, občutek krivičnosti življenja. [7]
S preventivnim obiskom želimo posameznika in njegovo družino usposobiti za čim bolj polno in bogato življenje, kljub njegovemu obolenju. Proces izvajanja preventive prilagodimo posebnostim posameznika in njegove družine, njegovi bolezni in zmožnosti sodelovanja njegove družine. [6]
3 OCENA STANJA
3.0.1 Temeljne fiziološke, psihofizične, psihosocialne in duhovne potrebe:
• posredno zbiranje informacij pred obiskom,
• neposredno zbiranje informacij med obiskom,
• seznanitev pacienta z namenom in vsebino obiska,
• pregled obstoječe medicinske in negovalne dokumentacije,
• ocena splošnega stanja pacienta po dnevnih aktivnostih,
• pogovor s pacientom in po potrebi s člani družine in pomembnimi drugimi,
• skupna analiza vseh zbranih informacij in dokumentiranje.
4 CILJI
MS v patronažnem varstvu ob obisku načrtuje zdravstveno nego skupaj s pacientom. Skupaj zastavita kratkoročne in dolgoročne cilje. Pacient s KNB mora najti smisel življenja kljub trajni oviranosti, prilagoditi se mora spremembam v vsakdanjem življenju in na novo oblikovati samopodobo.
4.1 Najpogostejši cilji:
• doseči dobro počutje pacienta v okolju, v katerem živi,
• spodbujanje za ohranjanje samooskrbe, mobilnosti in spretnosti,
• možnost uporabe in vključitev različnih služb pomoči na domu,
• učinkovito obvladovanje in izvajanje terapevtskih predpisov,
• odkrivanje rizičnih dejavnikov, ki vplivajo na psihično in duševno počutje,
• zmanjševanje posledic bolezni na zdravje pacienta in pravočasno preprečevanje zapletov,
• svetovanje in nadzor nad jemanjem predpisane terapije ter nadzor in spremljanje izvajanja navodil za zdravstveno nego,
• opredelitev ovir, ki preprečujejo uspešnost izvajanja sprememb, ki vplivajo na psiho-socio-duševno zdravje. [6]
5 INTERVENCIJE
Ker je obravnava pacienta s KNB zelo kompleksna in raznolika, je pomembno povezovanje, vseh služb, ki se srečujejo ob pacientu, torej je pomemben interdisciplinarni timski pristop. Vključuje se tudi veliko število strokovnjakov s področij dela, ki niso zdravstvena nega ali medicina, tudi laiki ter prostovoljci. Vse te ljudi oz. skupine pa mora nekdo koordinirati, ker je MS v patronažnem varstvu dobra poznavalka pacienta in razmer v katerih živi je prav ona tista, ki je tudi koordinator obravnave pacienta s KNB v domačem okolju. [7] Obveščati mora izbranega osebnega zdravnika, koordinirati po telefonu, dokumentirati in zapisovati, načrtovati ponovne obiske in pričakovati ter spremljati povratne informacije. [6]
Strokovno se mora pripraviti na terensko delo ( družinska dokumentacija, pisna zdravstveno vzgojna navodila, pripomočki za izvajanje zdravstvene nege), pripraviti pa mora tudi pisno obvestilo patronažne službe, v primeru odsotnosti posameznika.
5.0.1 Patronažni obisk pri osebi s KNB je obsežen, zato MS v patronažnem varstvu zanj porabi kar nekaj časa, intervencije, ki jih izvaja so naslednje:
• poučevanje pacienta in/ ali svojcev o bolezni in postopkih za uspešno zdravljene, rehabilitacijo,
• kontrola zdravstvenega stanja,
• spremljanje vitalnih funkcij,
• kontinuirana obravnava po ustaljenih poteh komunikacije,
• psihična podpora pacientu in družini,
• poučevanje in motiviranje pacienta ter njegove družine o preprečevanju zapletov ter o ukrepih, če se le ti pojavijo,
• preverjanje poznavanja in razumevanja uporabe predpisane terapije, drugih zdravil, dodatkov, pravilnega režima prehrane v primeru specifičnega zdravljenja in prehranjenosti ter uživanja zdrave uravnotežene prehrane,
• ocena bolečine po pogovoru subjektivno in po VAL(vidna analogna lestvica-merilno orodje pri več različnih skupinah ,ki se uporablja za oceno intenzivnosti bolečine, s samoporočanjem, lahko pa jo kombiniramo z drugimi načini ocenjevanja bolečine),
• skrb za varnost,
• ocena ožjega in širšega bivalnega okolja, ekonomskih in socialnih razmer, družbene vloge in podpore v družini in s pomembnimi drugimi,
• sodelovanje z ambulanto družinske medicine in referenčno ambulanto,
• usmerjanje pacienta v Zdravstveno - vzgojne centre (podpora pri spreminjanju življenjskih navad),
• informiranje o drugih službah za pomoč,
• zdravstveno vzgojno delo glede na potrebe pacienta,
• telefonski pogovor s pacientom, družino in pomembnimi drugimi. [6]
Najpogosteje MS v patronažnem varstvu opazi odstopanja pri aktivnosti prehranjevanje in pitje, gibanje in ustrezna lega, skrb za ustrezno čistočo in izbiro ustrezne obleke, slačenje in oblačenje, izločanje in odvajanje, dihanje, spanje, počitek, izogibanje nevarnostim iz okolja ter razvedrilo in rekreacija. Pri vsem tem pa ne smemo pozabiti, da je pacient enkraten in neponovljiv posameznik, ki ima pravico, da se sam odloča o tem kakšno zdravstveno oskrbo si želi. Pacient mora vedeti, da bodo zanj skrbeli strokovno usposobljeni ljudje, katerih delovanje ni usmerjeno le v bolezen temveč tudi na ostale potrebe. Sposobnost samooskrbe je pri pacientih s KNB eden od ključnih dejavnikov za uspešno zdravstveno obravnavo, to pa bomo dosegli z dobrim poznavanjem bolezni, spodbujanjem pacienta k večjemu poznavanju in obvladovanju bolezni, odprto komunikacijo s strokovnjaki ter strokovno podporo. [7]
6 VIRI:
[1] J. Ramšak Pajk in T. Poplas Susič, „Izkušnje medicinskih sester v patronažnem varstvu z obiski na domu v okviru projekta Nadgrajena celovita obravnava pacienta: rezultati pilotne raziskave,“ 4 marec 2017. [Elektronski]. Available: DOI: . [Poskus dostopa 11 oktober 2020].
[2] „Pravilnik za izvajanje preventivnega zdravstvenega varstva na primarni ravni,“ 1998. [Elektronski]. Available: . [Poskus dostopa 11 oktober 2020].
[3] Zdravstveni dom Ljubljana, „Kako naročim obisk patronažne medicinske sestre,“ 2020. [Elektronski]. Available: . [Poskus dostopa 11 oktober 2020].
[4] B. Maček, M. Zvezdana Dernovšek in R. Kobentar, „Obzornik zdravstvene nege,“ 11 oktober 2015. [Elektronski]. Available: . [Poskus dostopa 11 oktober 2020].
[5] A. Perušek, J. Zurc in B. Skela Savič, „Obzornik zdravstvene nege,“ 1 marec 2013. [Elektronski]. Available: . [Poskus dostopa 11 oktober 2020].
[6] M. Nešić, P. Trabarina in A. Kranjc, „Zbornica zdravstvene in babiške nege Slovenije- Zveza strokovnih društev medicinskih sester, babic in zdrvstvenih tehnikov Slovenije,“ Starling d.o.o Vrhnika, 2016. [Elektronski]. Available: . [Poskus dostopa 11 oktober 2020].
[7] M. Brložnik, K. Cijan in N. Čadej, „Zbornik za leto 2010,“ 23 september 2010. [Elektronski]. Available: . [Poskus dostopa 14 oktober 2020].


Urinska inkontinenca

Inkontinenca je lahko urinska ali pa . Vzroki za urinsko inkontinenco se razlikujejo na podlagi tega ali je oseba s težavami ženska, moški, starejša oseba ali pa otrok. (1)
Urinska inkontinenca je nekontrolirano uhajanje urina. Stopnje nekontroliranega uhajanja urina so pri posameznikih različne. Pri vsakem posameznem primeru pa lahko urinsko inkontinenco diagnosticiramo na osnovi ustreznih dejavnikov (vrste, pogostosti, resnosti). (1)
Urinska inkontinenca prizadene skoraj 30 odstotkov ljudi, starih 55–60 let, s starostjo pa se navadno težave povečujejo. Pri moškem je uhajanje seča velikokrat povezano s povečano , pri ženskah pa gre za urgentno ali stresno inkontinenco. (1)
Inkontinenca pomeni uhajanje vode. Inkontinenca je prisotna pri ženski in pri moški populaciji. Poznamo več vrst inkontinenc.
Vrste inkontinence so:
# Stresna urinska inkontinenca je najpogostejša oblika inkontinence. Najpogosteje prizadene starejše ženske, ki so opravljale težka fizična opravila in večkrat rodile; ni pa izključena tudi moška populacija. Kaže se kot uhajanje urina ob določenih vsakodnevnih dejavnostih kot so: kihanje, kašljanje, napenjanje in dvigovanje bremen. Stresno inkontinenco lahko razdelimo na 4 stopnje te so poimenovane po dr. Stameyu.
# Urgentna urinska inkontinenca nastopi kot nenadna močna potreba po uriniranju, zaradi prekomerne aktivnosti sečnega mehurja. Nekateri vzroki nastanka te vrste inkontinence so povezani s poškodbo osrednjega živčevja, možganskim tumorjem, kapjo, multiplosklerozo, Parkinsovo boleznijo in senilno demenco. Urgentno inkontinenco poslabšajo dejavniki kot so : kava, alkohol, zdravila.
# Overflow ali prelivna urinska inkontinenca je nenadzorovano uhajanje majhnih količin urina iz polnega sečnega mehurja. Ta postane zaradi kroničnega zastoja seča prenapolnjen in neodziven.
# Popolna-stalna urinska inkontinenca, se pojavi takrat, ko urin uhaja zaradi nepopolnega zapiranja sfinktra pri poškodbi živcev, ki nadzirajo funkcijo mehurja.
# Funkcionalna inkontinenca je pacientova nezmožnost priti do stranišča zaradi oslabelosti ali duševne motnje.
# Mešana urinska inkontinenca je nehoteno uhajanje urina zaradi kombinacije več vzrokov. Pacienti navajajo težave, ki niso značilne samo za eno vrsto inkontinence, pa tudi klinične preiskave to potrjujejo. Najpogosteje je kombinacija stresne in urgentne inkontinence. (6)
VLOGA PATRONAŽNE MEDICINSKE SESTRE
Patronažna na domu pomaga pacientom, ki imajo težave pri temeljni življenjski aktivnosti . Medicinske sestre v patronažnem varstvu in drugi zdravstveni delavci v patronažnem varstvu se redno srečujejo s problemom inkontinence različnih stopenj in s tem povezni postopki-intervencije. (3)
Patronažna medicinska sestra v sklopu življenjske aktivnosti izločanje lahko izvaja več postopkov oziroma intervencij to so : Ocenjevanje sposobnosti izločanja, dokumentiranje intervencij v zvezi z izločanjem, dokumentiranje in ocena urina, higiensko vzdrževanje posteljnih posod, stranišč, urinskih steklenic, izpiranje mehurja po cistostomskem katetru, izpiranje mehurja po urinskem katetru, praznjenje in menjava urinske vrečke, izvajanje anogenitalne nege pacienta s stalnim urinskim katetrom, katetrizacija ženske, kontrola mehurja s tipanjem, merjenje diureze, nadzor in učenje samo katetrizacije, nastavitev in menjava inkontinentnih pripomočkov. Za nekatere postopke potrebuje patronažna sestra dodatna znanja. (5)
Varovance oziroma paciente na domovih po navadi obiskuje vedno ista patronažna sestra, zato se med njimi ustvari pristnejša vez. Vse vrste urinske inkontinence za ljudi pomenijo stres, neznano težavo, stisko, nelagodje, sram, itd. Zaradi vseh dejavnikov in občutji pri inkontinenci ljudje težko govorijo o tem, če z sestro nimajo določene komunikacije ter zaupanja. Tako patronažna medicinska sestra najprej pomaga pacientu pri inkontinenci tako da se z njim pogovori in mu tako lajša bolnikovo stisko. Tu je naloga patronažne medicinske sestre vzgoja in informiranje pacienta o njegovi težavi ter svetovanje, usmeritev pacienta k urologu ter pomoč pri uporabi inkontinentnih pripomočkov in preprečevanju zapletov povezanih z kožo ter sečilih. (3)
PREVENTIVNI UKREPI PRI POJAVU INKONTINENCE
Z nekaj nasveti pacientu lahko preprečimo ali omilimo pojav določene vrste inkontinence:
* Zdrava, uravnotežena prehrana je pomembna tako za redno odvajanje blata kot tudi seča.
* Pri slabo pokretnih poskrbimo, da bo pacient stranišče kar najhitreje dosegel in da bo imel primerna oblačila.
* Če ljudje s popolnoma zdravim urinskim traktom jemljejo pomirjevala, uspavala ali diuretike, moramo računati na možnost pojava občasne inkontinence, na kar opozorimo tudi pacienta in/ali svojce.
* Osnovno pravilo pri uriniranju je praznjenje mehurja v približno enakih časovnih presledkih (odvisno od količine popite tekočine), kar velja prek dneva, prek noči pa naj bi bili sposobni urin zadržati. Zadrževanje uriniranja pri polnem mehurju ni priporočljivo.
* Ena najbolj uspešnih vaj za preprečevanje inkontinence je občutek, da se ob uriniranju dobro izprazni sečni mehur. Ženska naj bi med uriniranjem udobno sedela na straniščni školjki z obema nogama na tleh. Ko tok urina preneha, naj se nagne še malo naprej, kar bo pomagalo popolnoma izprazniti mehur.
* Nedvomno lahko preventivno največ storimo z vajami za krepitev medeničnega dna. To velja predvsem za stresno inkontinenco. so tudi del zdravljenja inkontinence. Z njimi bi morali seznaniti že mlada dekleta, prav tako bi morale biti del rednega programa za ženske pred in po vsakem porodu.
* Urin, ki ga izločamo, naj bi bil bledo svetlo-rumene barve in bister. Če postane temen in ima močan vonj, pomeni, da je verjetno preveč koncentriran, morda je navzoča tudi okužba sečil. (2)
INKONTINENČNI PRIPOMOČKI
V Sloveniji določata upravičenost oseb do medicinsko-tehničnih pripomočkov Zakon o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju ter Pravila obveznega zdravstvenega zavarovanja. Določilo pravi, da se zavarovani osebi z diagnosticirano inkontinenco lahko predpiše do največ 90 kosov klasičnih podlog na mesec oziroma 7 kosov vpojnih hlačk za obdobje 6 mesecev. Zaradi omejenega predpisa si morajo osebe tudi same dokupiti manjkajočo količino pripomočkov, saj je pogosta menjava in skrb za osebno higieno ključna za dobro počutje bolnika.
Pogoj za uveljavljanje pravic do medicinsko tehničnih pripomočkov je, da mora biti oseba vsaj tri mesece predhodno prijavljena v obvezno zdravstveno zavarovanje. Ustrezne pripomočke za oskrbo na domu zavarovani osebi predpiše osebni zdravnik. Zahtevnejše pripomočke pa lahko predpiše le zdravnik specialist. (4)
V Sloveniji večino nakupov inkontinenčnih pripomočkov predstavljajo nakupi, ki so v celoti financirani iz obveznega in dopolnilnega zdravstvenega zavarovanja ter potekajo preko pogodbenih dobaviteljev ZZZS. (4)
Inkontinenčne pripomočke lahko razdelimo v 4 glavne skupine:
* Pripomočki za srednjo inkontinenco,
* pripomočki za težjo inkontinenco,
* pripomočki za zelo težko inkontinenco,
* drugo (otroške plenice, ipd.) (4)
# Hlačne predloge - so najpogosteje uporabljen inkontinenčni pripomoček. Funkcionirajo tako, da vpijajo in zadržujejo seč. Pomagajo pri ohranjanju samozavesti. Osebni zdravnik mora pri predpisovanju upoštevati nekatere dejavnike odločanja: vrsta in intenziteta inkontinence, starost osebe, funkcionalna oviranost osebe, neuspešne predhodne oblike zdravljenja, stanje kože, želje bolnika, kakovost izdelka in cena izdelka (4)
# Vpojne in neprepustne hlačke - bolj primerne za blago obliko inkontinence.
# Vrečke za seč - vsebujejo super absorcijsko podlago, v katero je vgrajeno absorcijsko sredstvo. Podloga v urinski vrečki lahko vpije kar 450-kratnik njegove lastne teže. Namenjene so pacientom, invalidom oziroma vsem tistim, ki imajo omejen dostop do stranišča, potujejo oziroma jih je zaradi bolezni dostop do stranišča otežen.
# Kondom urinali - za moške z zbirno vrečko
# Trajni katetri - o vstavitvi odloča zdravnik in je kot negovalni pripomoček pri nepomičnem bolniku najmanj zaželen.
# Posteljne podloge - za zaščito postelje pri inkontinentnem pacientu.(3)
LITERATURA:
# Debeljak, B. (2003). Urinska inkontinenca. V Frankič, D. (ur.). Lajšanje težav pri vnetju sečnih poti, predmenstrualnem sindromu in motnjah prostate, črevesne in bolnišnične okužbe, ukrepi in preprečevanje okužb (str. 25-34). Ljubljana: Lekarniška zbornica Slovenije.
# Klemenc D (1995). Urinska inkontinenca. Obzor Zdr N 29: 27-45. Dostopno na:
# Podhostnik A (1994). Vloga patronažne medicinske sestre pri obravnavi inkontinentnega bolnika. Obzor Zdr N 28: 145-7. Dostopno na:
# Urh M (2016). Analiza slovenskega trga z inkontinenčnimi pripomočki. Magistrsko delo. Ljubljana: Ekonomska fakulteta. Dostopno na:
# Železnik D, Hrovat M, Panikvar Žlahtič K, Filej B, Vidmar I (2011). Aktivnosti zdravstvene nege v patronažnem varstvu. Ljubljana: Zbornica zdravstvene in babiške nege Slovenije – Zveza strokovnih društev medicinskih sester, babic in zdravstvenih tehnikov Slovenije, 28¬-39.
# Fink A, Kobilšek PV (2013). Zdravstvena nega pacienta pri življenjskih aktivnostih. Ljubljana: Založba Grafenauer d. o. o. 180-3.


Uvod v računalniške informacijske sisteme / baze podatkov

1 Definicija baz podatkov in primeri
Baza podatkov je zbirka podatkov, ki je shranjena in organizirana tako, da omogoča enostavno iskanje, ko je to potrebno. To je zbirka shem, tabel, poizvedb, poročil, pogledov in drugih objektov. Za vzdrževanje in dostop do baze podatkov potrebujete SUPB (sistem za upravljanje baz podatkov, ang. DBMS - data management system). Ta vrsta sistema upravlja in varuje podatke, tako da je baza podatkov varna. Sestavljajo jo tabele, ki vključujejo skupine povezanih podatkovnih polj, ki so znana kot zapisi. Baze podatkov niso omejene samo na računalnike; telefonski imenik je na primer baza podatkov. Imena so razvrščena po abecedi, vsak stolpec ima svojo kategorijo. Na voljo je stolpec za ime, telefonsko številko in naslov ulice. Z relacijsko bazo podatkov lahko vse podatke v vrstici povlečete, ko iščete določen atribut.
Obstaja kar nekaj prednosti uporabe sistema za upravljanje baz podatkov. Njegova dobra lastnost je sposobnost nadzorovanja redundance, ohranjanje celovitosti shranjenih informacij, lahko omeji dostop, lahko deli in varnostno kopira oziroma obnovi podatke. Sistem za upravljanje baz podatkov lahko prepreči redundantnost z zbiranjem informacij na enem mestu. Na enak način kot v eni mapi ne morete imeti dveh zvočnih datotek z istim imenom in razširitvijo, ne morete imeti iste datoteke v eni sami bazi podatkov. To nadzoruje podatke in lahko zavzema veliko prostora za shranjevanje. Celovitost shranjenih informacij se lahko poveča tudi na podlagi specifikacij razvijalca baze podatkov. To pomeni, da bodo omejitve podatkov, ki se vnesejo v bazo podatkov (določi jih razvijalec), hranile točne podatke. Če je na primer baza podatkov lahko shranjevala samo slike, bo glasbena datoteka zavrnjena, kar zagotavlja, da bo slika vedno pridobljena iz baze podatkov s 100-odstotno natančnostjo. To je zelo preprost primer za prikaz omejitev, ki jih postavi razvijalec, saj lahko te omejitve določajo različne karakteristike podatkov. Podatkovne baze lahko tudi delijo podatke, kar razvijalcem omogoča, da izdelajo več aplikacij iz enega vira informacij, namesto da bi morali ustvarjati nove datoteke, ki bi hranile podatke. Podatkovne baze omogočajo tudi varnostno kopiranje in obnovitev podatkov. Če računalniški sistem med dolgotrajno in kompleksno posodobitvijo ne uspe posodobiti podatkov, lahko baza podatkov obnovi te datoteke na mesto v posodobitvi, ko se znova zažene.
Baze podatkov se primarno uporabljajo za zbiranje podatkov in njihovo organiziranje. Kot primera lahko navedemo Microsoft Excel ali Access, za primer uporabe pa lahko vzamemo tudi poroko, za katero moramo narediti seznam povabljenih oseb. Za ta postopek lahko posameznik uporabi Microsoft Excel, ker njegova baza podatkov ne bo imela veliko vrst transakcij in ne bo postala preveč nenadzorovana. Če pa bi baza postala neobvladljiva, bi bila boljša izbira Access. Access je pravzaprav le bolj napredna različica programa Excel, ki je potrebna bodisi za neobvladljive baze podatkov ali pa za baze, ki jih je treba neposredno povezati z drugimi, da bi lahko sistematično dostopali do informacij. Vsaka baza podatkov vam lahko pomaga pri sprejemanju premišljenih odločitev in pri razumevanju podatkov na različne načine. V Access ni mogoče shraniti dveh popolnoma enakih podatkov, zato lahko prihranite bistveno več prostora in izboljšate natančnost. Access ima na voljo različne predloge, med katerimi lahko izbirate pri kreiranju nove baze. Med tabelami lahko vzpostavite povezave za lažje navigiranje. In če se vrnemo na zgoraj omenjeni primer sestavljanja seznama povabljenih na poroko: s pomočjo baze lahko hitro ugotovite, kdo se bo udeležil sprejema in kdo ne, in tako določite ustrezen razpored povabljencev po mizah.
Podatkovne baze so pomembne tudi za podjetja, še posebej, ko gre za vodenje inventarja. Uporabljajo se lahko za nadzor zalog in zmanjšanje porabe časa, znižanje stroškov in napora pri upravljanju zalog. Kontrola inventarja je bistvena za dobro in učinkovito poslovanje, podatkovna baza pa zagotovi najnovejšo sliko zaloge in izdelkov. Pomaga pri posodabljanju zaloge glede na povpraševanje potrošnikov. Uporablja se lahko za napovedi in trende povpraševanja, tako da se prilagaja spremembam trga in tako povečuje dobiček. Prav tako omogoča avtomatizacijo, kar izboljšuje produktivnost. Samodejno lahko posodablja in nadzoruje nivo zaloge, kar zagotovi, da so izdelki vedno na voljo. Ta avtomatizacija dovoljuje zaposlenim, da bolj efektivno izkoristijo svoj čas, na primer tako, da se bolj posvečajo pomoči strankam. Stranke naročajo izdelke, za katere želijo, da so dostavljeni pravočasno. Baza podatkov lahko pomaga tudi povečevanju in ohranjanju učinkovitosti naročil in dobav, ker omogočajo lažje naročanje in iskanje izdelkov. Vsaka organizacija, ki želi spremljati zalogo, lahko dobro izkoristi prednosti baz podatkov. Kot primer lahko navedemo knjižnice, kjer je zaradi velike zaloge knjig baza podatkov ne le zaželjena, ampak tudi nujna.
1.1 Kdo uporablja podatkovne baze?
Pri ustvarjanju, uporabljanju, upravljanju in varovanju baz podatkov sodeluje več posameznikov. Za izdelavo je odgovoren oblikovalec podatkovnih baz (ang. database designer). Oblikovalci delajo z ljudmi, ki so vključeni v življenjski cikel razvoja celotnega sistema (npr. sistemski analitik (ang. system analyst)), da bi ugotovili, katere vrste podatkov je potrebno zajeti ter kakšni so odnosi med podatki v bazi. Na podlagi tega potem oblikujejo bazo. Oblikovalca baze podatkov lahko imenujemo tudi arhitekt, inženir ali analitik baze podatkov. Razvijalci baz podatkov (ang. database developers) nato izdelajo bazo, ki temelji na delu oblikovalca baze podatkov. Razvijalec običajno s pomočjo SUPB (sistem za upravljanje z bazami podatkov, ang. DBMS) vzpostavi njeno strukturo in uporabniški vmesnik. To delo je lahko podobno tistemu, ki ga opravi oblikovalec. Razvijalci baz delajo skupaj s programerji baz podatkov (ang. database programmer), ki pa ustvarijo potrebne programe za razvoj baze. Za upravljanje, vzdrževanje, nadzorovanje dostopa do baze, spremljanje delovanja in izvajanje varnostnih kopij so odgovorni skrbniki ali upravljavci baz podatkov (ang. database administrator, tudi DBA). Za vnašanje, posodabljanje in pridobivanje podatkov iz baze pa so zadolženi uporabniki.
2 Značilnosti podatkov
Podatki so zbirka dejstev, prav tako pa so tudi vrednosti, meritve, številke, besede in opazovanja. Veliko podjetji ne bi bilo tako uspešnih brez baz podatkov. Podatki so sistematično hierarhično razporejeni/organizirani. Polja, zapisi in datoteke so del organizacije podatkov. Na spodnjem delu hierarhije najdemo imena izdelkov in njihove količine, najvišja raven pa je sama baza podatkov. Definicija podatkov vsebuje tudi ime, tip podatkov, opise in njihove lastnosti. V primeru, da uporabnik želi poiskati vse opredelitve/definicije podatkov, jih lahko najde v podatkovnem slovarju. Ključni izrazi o značilnostih podatkov, ki bi jih uporabnik moral poznati, so podatkovno polje, zapis, datoteka in baza podatkov. Podatkovno polje lahko vsebuje eno vrednost entitete. Podatkovni zapis je skupina vrednosti za lastnosti, ki se nanašajo na eno entiteto, in so v bazi podatkov shranjeni skupaj. Zapis je zbirka sorodnih polji. Baza podatkov pa je mesto, kamor so datoteke integrirane. Poznavanje ključnih izrazov je pomembno za podjetje, ki upravlja z bazo podatkov.
2.1 Organizacija podatkov
Da bi bila baza podatkov učinkovita, morajo biti njeni podatki organizirani na način, da so hitro in lahko dostopni.Temu rečemo organizacija podatkov. Za določanje lokacije podatka, sistem uporablja primarni ključ. To omogoča učinkovito lociranje posameznih zapisov. Baze lahko za učinkovito shranjevanje podatkov uporabljajo več različnih metod. Dve najpogostejši sta metoda indeksiranja (ang. Indexed Method) in neposredna metoda (ang. Direct Method). Metoda indeksiranja je metoda, pri kateri baza podatkov uporablja indeks za spremljanje mest, kjer so shranjeni podatki. Indeks je konstrukt, ki se v bazi podatkov uporablja za pospešitev hitrosti izvajanja poizvedb. Sestavljen je iz vrednosti atributa in kazalcev na mesta, kjer so ti atributi (in ostali atributi za posamezen podatkovni zapis) fizično zapisani v pomnilniku. Neposredna metoda pa za ugotavljanje fizične lokacije podatka v bazi uporablja osnovno kazalno polje (ang. key field) in matematično formulo, imenovano algoritem za razprševanje (ang. hashing algorithm), kar omogoča še hitrejše lociranje podatkov. Te sisteme je težje razviti. Pri njih je možnost nastanka kolizije večja. Kolizija se zgodi, ko se dvema ali več zapisom dodeli enak naslov za shranjevanje. Nekateri sistemi uporabljajo obe metodi, ključno polje najprej pokaže, kje se nahaja zapis v tabeli, nato pa se z algoritmom razprševanja ugotovi, kje so podatki fizično shranjeno na pomnilniškem mediju.
3 Podatkovni slovar
Podatkovni slovar je nabor bralnih tabel, ki vsebujejo vse definicije podatkov v bazi podatkov. Za ogled, urejanje strukture tabel in tabel samih je potrebno imeti geslo. V podatkovnem slovarju se nahajajo tabele, pogledi, indeksi, gruče, sopomenke, zaporedja, postopki, funckije, paketi, sprožilniki in drugo. Podatkovni slovar ne vsebuje nobenih informacij, ki se nahajajo v podatkovnih tabelah, tu so shranjeni samo podatki o tabelah. Tem podatkom rečemo tudi metapodatki. V slovarju so informacije o tem, koliko prostora so zavzeli objekti sheme in koliko prostora je še na voljo. Pred vnosom v podatkovni slovar morajo biti informacije, ki so vključene v bazo podatkov, ustrezno organizirane. Za vsak neodvisen objekt je potrebno narediti modeliranje podatkov ali nanj dodati opisno ime. Ko je ta proces zaključen, se opišejo odnos med podatki in določi vrsta podatka. Vrsta podatkov lahko vključuje opredelitev objekta kot besedilo ali slika. Po končanju mora programer dodati krajši tekstovni zapis o podatkih.
4 Zasebnost in varnost podatkov
Varnost podatkov je nujna, zahteva jo večina industrijskih, poslovnih in pravnih direktiv. Ko govorimo o varnosti podatkov, imamo v mislih ščitenje podatkov pred različnimi kršitvami (na primer vpogled nepooblaščene osebe v podatke) tako, da do informacij, ki so shranjene, ni mogoče dostopati, jih razkriti ali razpustiti. Varnost podatkov prav tako zagotavlja tudi celovitost podatkov (ang. data integrity), kar pomeni, da ne more priti do nepooblaščenih sprememb podatkov in njihovih struktur, konfiguracijskih datotek ali zapisov (ang. logs). Programi za varnost podatkov lahko sledijo datotekam in spremljajo prenos podatkov ter s tem preprečijo nepooblaščen dostop in ustavijo morebitne vdore.
Ker se je tehnologija skozi leta razvila, se vedno več ukrepov izvaja prek spleta, aplikacij ali drugih omrežji. To je sprožilo vprašanja zasebnosti, saj se osebne in občutljive informacije pogosto hranijo v podatkovnih zbirkah številnih organizacij (bolnišnice, zavarovalnice, zdravstvena podjetja ipd.). Za razrešitev te problematike so bili sprejeti zakoni o zasebnosti, ki določajo, kako lahko podjetja in posamezniki izberejo, katere informacije se lahko posreduje tretjim osebam in katere ne. V Združenih državah so bili sprejeti različni zakoni o zasebnosti za določene industrije ali situacije. Nekateri od teh zakonov vključujejo Zakon o varnosti otrok na spletu (COPPA), Zakon o prenosljivosti in odgovornosti za zdravstveno zavarovanje (HIPPA), Zakon o elektronskih komunikacijah (ECPA) in Zakon o zaščiti zasebnosti videoposnetkov.
5 Klasifikacija podatkovnih baz
5.1 Sistemi podatkovnih baz za enega oz. za več uporabnikov
Sistemi z eno uporabniško bazo podatkov se nahajajo na enem računalniku in so zasnovani za enega uporabnika; pogosto se uporabljajo za osebno uporabo in mala podjetja. Naenkrat lahko bazo podatkov uporablja samo ena oseba. Večja podjetja pa uporabljajo večuporabniški sistem podatkovnih zbirk, kjer je dostop do baze omogočen preko omrežja. Tako lahko hkrati več uporabnikov dostopa do podatkov in jih spreminja. V večini primerov se uporablja neko vrsto zaklepanja na podatkovni bazi v izogib konfliktov. Zaklepni mehanizmi so lahko prisotni na enem ali na več računalnikih.
5.2 Odjemalski strežnik in n-nivojski podatkovni sistemi
Večina sistemov z več uporabniškimi bazami podatkov je sistem baze podatkov odjemalec-strežnik. Sistemi baze podatkov odjemalec-strežnik so pravzaprav strežniki, ki vsebujejo vire za druge računalnike. To se zgodi, ko odjemalski del zahteva storitev od strežnika, ki izpolni zahtevo, npr. ko tajnica, ki uporablja svoj računalnik (odjemalski del), preveri stroške izdelka na svojem sistemu (tj. na strežniku, ki ni shranjen na njenem računalniku). Odjemalec se imenuje sprednji del (ang. front end) in strežnik baze podatkov se imenuje zadnji del (ang. back end). Nekateri sistemi podatkovnih baz odjemalca-strežnika imajo poleg sprednjega in zadnjega dela tudi srednji del oz. sloj, ki se imenujejo n-nivojski podatkovni sistemi. V n-nivojskih podatkovnih bazah odjemalec in baza podatkov nikoli ne komunicirata neposredno, vsi podatki se prenašajo skozi srednji sloj. Prednost tega sistema baze podatkov je, da srednji sloj zagotavlja plast abstrakcije, kar omogoča spreminjanje delov zadnjega dela brez spreminjanja delov prednjega dela. Je dober način za ločevanje odgovornosti; lahko so tudi učinkovitejši.
Internetne kombinacije odjemalec-strežnik dajejo informacijski tehnologiji drugo dimenzijo odjemalčevi organizaciji. Najprej se obnašajo kot stranke in strežniki, prav tako pa se lahko povežejo z internetom in dostopajo do podatkovnih baz na oddaljenih lokacijah. Zaključna faza je ustvarjanje, ogled, uporaba, spreminjanje in brisanje aplikacij ter podatkov. Za dejansko izvajanje funkcij se uporabljajo programski moduli in komponente strojne opreme. Povezava s strežnikom odjemalca lahko komunicira prek sporočil in ta sporočila se lahko pošljejo ne glede na to, ali je strežnik povezan ali izključen. Sporočila se pošiljajo prek omrežja, ki lahko vključuje intranet in internet. Omrežje je skupina povezanih predmetov ali ljudi; omrežje lahko posreduje sporočila med njimi. Glavna uporaba strežnika odjemalca je ustvariti uporabno aplikacijo za potrebe podjetja. Odjemalski strežniki uporabljajo vmesno programsko opremo, ki je pomemben del, ki omogoča aplikacijam na strani odjemalca, da lahko dosežejo dejansko omrežje in govorijo s strežnikom. To je del, ki je med omrežjem in aplikacijsko programsko opremo. Primer vmesne programske opreme je e-pošta, saj se nahaja med omrežjem in aplikacijo.
5.3 Sistemi centraliziranih in porazdeljenih podatkovnih baz ter sistemi na osnovi diskov in podatkovnih baz, vgrajenih v spomin
Centralizirani sistemi podatkovnih baz se nahajajo na enem računalniku. To je lahko strežnik ali glavni računalnik. Sistemi porazdeljenih baz podatkov si delijo omrežje, podatki pa so razdeljeni med več računalnikov, ki so povezani v to omrežje.
Prednost centraliziranega sistema baz podatkov je dejstvo, da so vse informacije zbrane na enem mestu. Pomanjkljivost takega sistema pa je ozko grlo (ang. bottleneck). Če so vse informacije na enem računalniku, lahko to nekaterim uporabnikom olajša delo, vendar pa oteži dostop do datotek za druge. Prednost sistemov porazdeljene baze podatkov je omogočen dostop do baze podatkov s katerim koli računalnikom v omrežju, čeprav ni vseh informacij na enem računalniku. To je najprimernejši tip sistema, ki ga je mogoče uporabiti za podatkovne zbirke, saj se podatke enostavno najde. Prav tako imamo v primeru uporabe sistema porazdeljene podatkovne baze zagotovilo, da se v primeru napake ne bodo izgubili vsi podatki. Zaradi nedavnega napredka v tehnologiji je uporaba “oblaka” (ang. cloud) še en način za shranjevanje podatkov baze podatkov prek interneta. Ta koncept gre z roko v roki z bazami podatkovnih sistemov, ki temeljijo na diskih (ang. disk-based), in s tistimi v pomnilniku (ang. in-memory).
Danes je večina baz podatkov shranjenih na običajnih trdih diskih v računalnikih, vendar so pred kratkim mnogi prešli na podatkovne baze v pomnilniku. V tem primeru so vsi podatki lahko shranjeni v glavnem pomnilniku računalnika. To ustvarja hitrejše zmogljivosti kot pri sistemu, ki bazira na shranjevanju na disk.
5.4 Baza podatkov v pomnilniku
Baza podatkov v pomnilniku (IMDB, ang. in-memory database) je baza podatkov, katere podatki so z namenom hitrejšega odzivnega časa shranjeni v glavnem pomnilniku. Podatkovne baze v pomnilniku se včasih imenujejo tudi glavni pomnilniški sistemi (ang. main memory database systems) ali MMDB in so v zadnjih letih postali bolj priljubljeni za uporabo v visoko zmogljivem računalništvu (HPC, ang. High-Performance Computing) in v Big Data aplikacijah. Aplikacije, ki izvajajo telekomunikacijsko omrežno opremo in mobilna oglaševalska omrežja, pogosto uporabljajo baze podatkov glavnega pomnilnika.
Trije razvojni dosežki v zadnjih letih so omogočili, da je analitika v pomnilniku vse bolj izvedljiva: 64-bitno računalništvo, večjedrni strežniki in nižje cene RAM-a. Vir se v sistemski pomnilnik naloži v stisnjenem, ne-relacijskem formatu. Podatkovne zbirke v pomnilniku racionalizirajo delo, ki je vključeno v obdelavo poizvedb, kar zagotavlja hitrejšo in bolj predvidljivo zmogljivost kot z diska, ker so časi dostopa in zahteve za podatkovne baze običajno precej hitrejši, če se uporablja sistemski pomnilnik v nasprotju z diskovnim pomnilnikom, zlasti trdi disk. Glavne pomnilniške baze so hitrejše od podatkovnih baz, optimiziranih za disk, saj so interni optimizacijski algoritmi enostavnejši in izvajajo manj navodil za CPE. Še ena prednost podatkovnih baz v pomnilniku je tudi to, da se podatki o transakcijah in analizni podatki shranijo v isto podatkovno bazo. Lažje je izvesti ad hoc analizo, saj so vsi podatki, potrebni za analizo izbranega poslovnega primera, zapisani v eno samo bazo podatkov.
6 Modeli podatkovnih baz
6.1 Relacijski modeli podatkovnih baz
Sistemi za upravljanje relacijskih baz podatkov so pomembni, ker vzamejo več sorodnih tabel in jih združujejo na najbolj efektiven način. RSUBP vzame te manjše, manj kompaktne tabele in najde načine, kako jih povezati med seboj na podlagi singularnih spremenljivk, da bi se izognili čim več ponovitvam. Pri ustvarjanju takšne baze podatkov si je treba zastaviti štiri glavna vprašanja, in sicer kaj je smisel te baze podatkov, katere podatke je treba vključiti v to zbirko podatkov, katere spremenljivke je treba uvrstiti v tabelo, da bi bil končni rezultat najmanj zapleten/kompleksen in kako naj bo ta tabela oblikovana. Ko imate odgovore na vsa ta vprašanja, lahko uporabite program, kot je Access (Microsoft Office) in ustvarite poizvedbo tako, da izberete določena sorodna polja za prikaz in organizacijo. Potem bi lahko uporabili poizvedbo za ustvarjanje poročila, ki se uporablja za uvoz izbranih informacij v edinstveno bazo podatkov, ki bi jo bilo lažje brati in v njej iskati informacije.
Relacijska baza podatkov se začne uporabljati, ko je potrebna podatkovna baza za sledenje sredstev, preglednice (ang. spreadsheets) pa so prevelike, da bi jih lahko uporabili za določene podatke. Po končanem oblikovanju nove baze podatkov, vključno s polji, tipi podatkov, primarnimi in tujimi ključi, se izvede naslednji korak: ustvarjanje ustrezne tabele za bazo podatkov. Prvi korak pri ustvarjanju relacijske baze podatkov je ustvariti in poimenovati novo datoteko baze podatkov, ki bo vsebovala vse tabele in objekte, vključene v bazo podatkov. Nato se s pomočjo strukture tabele, oblikovane v fazi "načrtovanja" procesa, ustvari vsaka tabela v bazi podatkov. Ko je struktura tabele končana, je potrebno vnesti podatke v tabele in tabele med seboj po potrebi povezati. V Microsoft Accessu je tabelo mogoče ustvariti v zavihku Načrt tabele (Design View) tako, da vnesete ime vsakega polja ter po potrebi podate tip podatkov in druge lastnosti. Če pa želite uporabiti svoje stare ali obstoječe podatke v novi bazi podatkov, se s pomočjo procesa, imenovanega migracija, izvede prenos podatkov iz starih datotek v nove. Poleg tega vam možnost Poglej načrt (View View) omogoča tudi različna urejanja v obrazcu, če želite imeti posebno postavitev ali obliko, na primer spreminjanje barve obrazca, velikosti pisave, postavitve polj ali dodajanje naslova itd.
6.2 Model zvezdne sheme (ang. star schema model)
Zvezdna shema je eden najpreprostejših modelov podatkovnih baz in se običajno uporablja kot model za relacijska podatkovna skladišča in večdimenzionalne baze podatkov. Shema je v celoti sestavljena iz tabel z dejstvi (ang. fact tables) in dimenzionalnih tabel (ang. dimension tables). Tabele z dejstvi so dogodek ali entiteta, kot je prodaja, dimenzionalne tabele pa so sestavljene iz podrobnosti o tem dogodku, kot so na primer datum, kraj, hitrost dostave itd. Tabelo geografskih razsežnosti na primer lahko uporabite za opisovanje podatkov o lokaciji, kot so država ali mesto. V shemi zvezde je tabela dejstev obdana s številnimi razsežnostmi, ki se raztezajo in ustvarjajo podobo, podobno zvezdi. Ena od prednosti modela zvezdne sheme je njegova združljivost z Online Analytical Processing (OLAP), ki omogoča izkopavanje podatkov iz različnih vidikov. Uporabnik lahko na primer vidi prodajo iz določenega elementa v katerem koli določenem času v preteklosti. Ena od slabosti modela zvezdne sheme je dejstvo, da gre za poenostavljen model, zato ni sposoben izvesti kompleksne relacijske analize. Sheme zvezd so tudi denormalizirane, zato je možno, da se v podatkovni bazi pojavijo odvečni podatki.
6.3 Tipi odnosov
Obstajajo tri osnovne vrste odnosov med entitetami, in sicer: 1:1 (one-to-one), 1:N (one-to-many) in M:N (many-to-many). V primeru 1:1 povezave je vsaka vrstica v eni tabeli povezana z eno posebno vrstico v drugi tabeli. To pomeni, da mora biti v prvi tabeli točno toliko vrstic kot v drugi tabeli. Ta vrsta povezav ni zelo pogosta, ker navadno ne koristi obliki podatkovne baze. Tako oblikovanje ni koristno, saj bi bilo v primeru, da so podatki neposredno povezani, smiselno shraniti vse podatke v eni tabeli. Eden od načinov koristne uporabe povezave 1:1 je potreba po delu podatkov, ki se ne uporabljajo pogosto. Podatki, ki se ne uporabljajo pogosto, se lahko shranijo ločeno in stran od pomembnejših podatkov. Povezave 1:N omogočajo, da je vsaka vrstica v tabeli povezana z več vrsticami v drugi tabeli. Ta vrsta povezave je koristna za bazo podatkov, saj lahko podatke, ki se pogosto uporabljajo v številnih različnih tabelah, vnesemo le v eno glavno tabelo. Običajno bi bilo število vrstic v prvi tabeli manjše od števila vrstic v drugi, tretji, četrti in tako naprej. 1:N povezave se pogosto uporabljajo v knjižnicah, npr. imena avtorjev v eni tabeli se lahko ujemajo z naslovi del, ki jih je avtor napisal, in so shranjeni v različnih tabelah.
6.4 Hierarhični in omrežni podatkovni modeli
Hierarhični model je najstarejši model podatkovnih zbirk. Podatke organizira v drevesni strukturi z uporabo nadrejenih in podrejenih podatkovnih segmentov. Na primer, shema se začne na vrhu drevesa z enim korenom. To izhaja iz segmenta nižje ravni, ki se po njej poveže z drugimi podrejenimi segmenti. Uporablja se za modeliranje 1:N povezav. Pomanjkljivost uporabe tega modela je, da zahteva podatke, ki se ponavljajo v več ravneh. To povzroči, da baza podatkov deluje zelo počasi, saj lahko išče informacije tudi na nižjih ravneh. Omrežni model uporablja določeno strukturo. Niz je sestavljen iz tipa zapisa lastnika, imena niza in tipa zapisa člana. Ta vrsta modela kaže povezave več-več (M:N), na primer, starši lahko imajo več otrok, otroci pa lahko imajo več staršev. Obe vrsti modelov sta zastareli in se za gradnjo novih aplikacij ne uporabljata več. Pogosto sta manj prilagodljivi od drugih tipov modelov.
Prav tako morajo biti vse poti za dostop do podatkov načrtovane vnaprej in jih ni mogoče zlahka spremeniti. V večjih sistemih, ki uporabljajo obdelavo velikih količin transakcij, kot so banke ali zavarovalnice, je še vedno mogoče videti hierarhične modele.
6.5 Objektno usmerjeni modeli podatkovnih baz
Medtem ko lahko drugi modeli baz podatkov shranjujejo le običajne podatke (kot so datumi, številke in besedilo), je objektno usmerjen sistem za upravljanje baz podatkov (ang. object-oriented database management system, OODBMS) veliko bolj abstrakten. V objektno usmerjenih modelih podatkovnih baz lahko shranite precej raznolikih podatkov, skupaj z metodami, ki jih boste uporabili s temi podatki. Če želi uporabnik pridobiti bolj zapletene in raznolike podatke, pošlje poizvedbe, napisano v objektno usmerjenem jeziku OQL (ang. object query language), ki je objektno usmerjena različica jezika SQL. Objektno usmerjeni modeli podatkovnih baz danes postajajo vedno bolj razširjeni zaradi višjih zahtev uporabnikov računalnikov. Vendar pa, kot velja za vsako novo tehnologijo, obstaja nekaj argumentov proti njihovi uporabi zaradi njihovih slabih lastnosti.
Ena izmed pomanjkljivosti je večja poraba časa pri urejanju aplikacije, ki temelji na OODBMS, saj je v aplikaciji potrebno spremeniti druge razrede, ki vplivajo na primerke nadrejenega razreda, pri sistemu RDBMS pa so spremembe običajno neodvisne od nadrejene aplikacije. To je zelo zamudno in pomeni, da je treba za spremembe v objektno usmerjenem sistemu za upravljanje baz podatkov porabiti veliko denarja. Mnoga podjetja v poslovnem svetu imajo določene proračune za informacijski oddelek, ki vključuje sistem baze podatkov,, ki jih podjetje uporablja, in OODBMS je zelo draga. Še ena pomanjkljivost OODBMS je pomanjkanje podpore za varnost in poglede. Uporabnik OOBDMS ne more dodeliti dostopa do določenih predmetov ali razredov znotraj sistema posameznikom, kar pomeni, da posameznik bodisi ne more videti, kaj je v sistemu, bodisi ima dostop do vsega, kar podjetjem ni všeč. Prav tako OOBDMS-ji ne vsebujejo mehanizma pogleda (ang. view mechanism), kar je pomanjkljivost za zaposlene, ki želijo svoje delo videti in in zagotoviti, da je vse, kar so vnesli, pravilno. Še dve slabosti OOBDMS, ki gresta z roko v roki, je pomanjkanje standardov za sistem in dejstvo, da ni univerzalnega podatkovnega modela. Brez standardov za sistem je lahko njegova čistost zmanjšana in ga je posledično težko uporabljati. Univerzalnost je mnogim všeč, saj je tako lažje vedeti, kaj je prav in kaj narobe, kar pa pri objektno usmerjenem modelu podatkovnih baz ni mogoče. Kljub pomanjkljivostim številne pomembne stranke še vedno delujejo s pomočjo objektno usmerjenih modelov podatkovnih baz, na primer Chicago Stock Exchange, ki uporablja sistem za upravljanje trgovanja z delnicami.
Po pregledu tipov modelov podatkovnih baz so pri načrtovanju relacijske baze podatkov vključeni štirje koraki. Prvi korak je določanje namena baze podatkov in dejavnosti, za katere se bo uporabljala. Te dejavnosti lahko obsegajo od sledenja nepremičnin za najem, ocen učencev, do naročil strank ali inventarja. Baze podatkov se lahko uporablja na mnoge različne načine in vedenje, za kaj se bo baza uporabljala, bo v pomoč pri njenem ustvarjanju in optimiziranju njene uporabe. Če veste, kakšen namen bo imela vaša baza podatkov, boste lahko določili podatke (polja), ki jih je treba vključiti v bazo podatkov, nato pa lahko polja razvrstite v tabele. Dobro je združiti polja, ki logično spadajo skupaj. Nato preglejte strukturo tabele in zagotovite, da so vsa polja predstavljena in v ustrezni tabeli. Poglejte, ali je v podatkih prisotna kakršna koli redundanca, in z namenom zmanjšanja preskturirajte polja. Nazadnje dokončajte strukturo vsake tabele, navedite ime, vrsto, velikost vsakega polja in tako naprej ter izberite primarni ključ (definicija podatkov, ang. data definition). Ta postopek vam bo pomagal ustvariti bazo podatkov, ki bo ustrezala vašim potrebam in zagotovila informacije, ki jih zahtevate.
7 Baze podatkov na internetu
7.1 Spletne baze podatkov v uporabi
Obstaja mnogo načinov uporabe spletnih podatkovnih baz. Najbolj očiten način je pridobivanje informacij. Spletne podatkovne baze omogočajo uporabnikom dostop do ogromne količine informacij, ki jih ponuja splet. To je mogoče z uporabo spletnih mest za iskanje, kjer podatkovne baze ponujajo povezave za uporabnike. V primeru, da posameznik želi ustvariti spletno mesto zgolj za lastne potrebe, lahko v osebni podatkovni bazi shranjuje na primer e-poštne naslove, telefonske številke in mnoge druge informacije. V poslovnem svetu spletne podatkovne baze omogočajo podjetjem, da ustvarijo "spletne ankete, obrazce za povratne informacije in sezname strank/kupcev". Eden od posebnih primerov, ki se nanašajo na poslovno uporabo spletnih podatkovnih zbirk, je upravljanje dejavnosti, povezanih z e-trgovanjem. Pri tem se baze podatkov uporabljajo za zagotavljanje informacij, kot so slike in cene izdelkov, podatki o naročilu ter druge potrebne funkcije, ki omogočajo učinkovite in zanesljive poslovne transakcije. Druga značilnost spletnih baz podatkov je možnost prikaza dinamičnih spletnih strani. Na njih so prikazane informacije, ki se spreminjajo glede na vnos uporabnika, na primer spletno mesto B2C, ki prikazuje strani, povezane z interesi potrošnika, ki temeljijo na njegovih preteklih dejavnostih. Spletne baze podatkov so od osebnih do poslovnih aplikacij bistveni del pri obravnavanju nalog, povezanih z spletnimi dejavnostmi.
7.2 Vmesna programska oprema (ang. middleware)
To je računalniška programska oprema, ki programskim aplikacijam, ki so na voljo v operacijskem sistemu, ponuja (dodatne) storitve. Povezuje dve sicer ločeni aplikaciji in lahko spominja na "programsko lepilo". Na primer, obstaja več produktov vmesne programske opreme, ki povezujejo sistem baze podatkov s spletnim strežnikom. Podatkovno bazo z uporabo obrazcev, ki so prikazani v spletnem brskalniku, in spletnemu strežniku omogoča vrnitev dinamičnih spletnih strani na podlagi uporabniških zahtev in profila. Kot je bilo navedeno prej, se izraz vmesna programska oprema (ang. middleware) uporablja za opis ločenih izdelkov, ki služijo kot lepilo. Zato se razlikuje od uvoznih in izvoznih funkcij, ki so lahko vgrajene v eno od aplikacij. Včasih pa se imenuje vodovod (ang. plumbing), ker povezuje dve strani aplikacije in prenaša podatke med njima. Distribuirani računalniški sistem vmesne programske opreme lahko ohlapno razdelimo v dve kategoriji. Prva kategorija so tiste, ki zagotavljajo storitve človeškega časa (ang. human-time services), druga pa tiste, ki delujejo v času stroja (ang. machine-time). Ta vmesna programska oprema je nekoliko standardizirana prek foruma za razpoložljivost storitev in se pogosto uporablja v kompleksnih, vgrajenih sistemih v telekomunikacijski, obrambni in letalski industriji.
7.3 Kako delujejo spletne podatkovne baze
V našem tehnološkem svetu vsakodnevno uporabljamo spletne podatkovne poizvedbe. Nenehno obiskujemo spletne strani, klikamo na povezave in z menijem krmarimo po naši dejavnosti na tej strani. S pomočjo vmesne programske opreme spletni strežnik posreduje zahtevo poizvedbi baze podatkov, informacije pa se shranijo in posredujejo strežniku baze podatkov. Strežnik baz podatkov nato te informacije uporabi za usmerjanje strani na mesto, kamor naj bi šel. Drug način posredovanja informacij je CGI Script. S pomočjo programskega jezika uporabljajo navodila ter sprejemajo in vračajo podatke o spletnih straneh uporabniku. Strani aktivnega strežnika so še en primer skriptov, ki se pogosto uporabljajo na spletnih mestih. So zelo podobni skriptom CGI, vendar so ekskluzivni, ker skoraj vedno uporabljajo VBS skript ali Javascript. PHP Hipertekstovni procesor je jezik, ki postaja vse bolj priljubljen. Ta skript je zelo podoben skriptom CGI in aktivnim stranem strežnika, vendar je bolj združljiv z drugimi programi. Skript deluje z uporabo PHP oznak in html kode. Ti skripti so le nekateri izmed primerov tega, kaj se danes uporablja in kako se informacije prenašajo na spletnem strežniku.
7.4 CGI skripta (ang. CGI Scripts)
Skript CGI (skupni vmesnik prehoda, ang. common gateway interface) je niz navodil, zapisanih v programskem jeziku (kot so C, Perl, Java ali Visual Basic) in zasnovan tako, da sprejema podatke in jih vrne obiskovalcu spletne strani. Na zelo zasedenih mestih lahko CGI bistveno upočasni odzivni čas strežnika, ker vsako zahtevo obdela posebej. Običajna postavitev skripta CGI je v imeniku cgi-bin oddaljenih spletnih strežnikov, toda natančno lokacijo tega imenika določi spletni skrbnik posameznega računalnika.
7.5 Strani aktivnega strežnika (ang. active server pages)
Strani aktivnega strežnika (ang. active server pages, ASP), prvi Microsoftov strežniški mehanizem za dinamično generirane spletne strani, uporabljajo razširitev/končnico .asp. ASP-ji delujejo podobno kot spletne strani, ki uporabljajo skripte CGI, vendar je koda, ki povezuje bazo podatkov s spletnim mestom, običajno napisana v JavaScriptu ali VBScriptu.
7.6 PHP skripte
PHP Hipertekstovni procesor (ang. PHP Hypertext Preprocessor) je skriptni jezik, ki se uporablja za ustvarjanje dinamičnih spletnih strani. Je brezplačen, uporablja kodo, podobno Perlu ali C ++, ki je vstavljena v HTML kodo spletne strani s posebnimi oznakami PHP. Čeprav PHP skripti opravljajo naloge, podobne CGI in ASP, imajo prednost visoke združljivosti z mnogimi vrstami podatkovnih baz.
8 Pregled
8.1 Izrazi in definicije
Atribut (ang. attribute): značilnost entitete.
Celovitost podatkov (ang. data integrity): točnost podatkov.
Centraliziran podatkovni sistem (ang.centralized database system): Sistem baze podatkov, v katerem so vsi podatki, ki jih uporablja sistem, na enem računalniku.
Entiteta (ang. entity): Nekaj (kot je oseba, predmet ali dogodek) kar je pomembno za podjetje ali organizacijo; običajno postane tabela zbirke podatkov v sistemu baze podatkov za to podjetje ali organizacijo. Tudi enota.
Hibridna XML/relacijska baza podatkov (ang. hybrid XML/relational database): Vrsta sistema podatkovnih baz, ki lahko shrani in pridobi podatke XML in relacijske podatke.
Indeks (ang. index): majhna tabela, ki vsebuje primarni ključ in lokacijo zapisa, ki pripada temu ključu; uporablja se za iskanje zapisov v podatkovni bazi. Indeks je konstrukt, ki se v bazi podatkov uporablja za pospešitev hitrosti izvajanja poizvedb.
Indeksirana organizacija (ang. indexed organization): Metoda za organiziranje podatkov na pomnilniškem mediju ali v podatkovni bazi, ki uporablja indeks za določanje natančne lokacije shranjevanja.
Metapodatki (ang. metadata): Podatki o podatkih, kot so podatki v podatkovnem slovarju.
Neposredna organizacija (ang. direct organization): Metoda urejanja podatkov na pomnilniškem mediju, ki uporablja razprševanje za podajanje natančne lokacije shranjevanja.
Normalizacija (ang. normalization): Postopek ocenjevanja in popravljanja strukture tabele zbirke podatkov za zmanjšanje redundance podatkov.
Objektno usmerjen sistem za upravljanje baz podatkov (ang. object-oriented database management system (OODBMS)): Vrsta sistema podatkovnih baz, v katerem se skupaj s pripadajočo kodo shrani več vrst podatkov kot predmeti.
Oblika/forma (ang. form): Oblikovan način pregledovanja in urejanja tabele v bazi podatkov.
Opredelitev podatkov (ang. data definition): postopek opisovanja lastnosti podatkov, ki jih je potrebno vključiti v tabelo zbirke podatkov.
Podatkovna baza (ang. database): Zbirka sorodnih podatkov, ki so shranjeni na način, ki omogoča, da se informacije po potrebi pridobijo; v relacijski bazi podatkov, zbirka povezanih tabel.
Podatkovne baze končnih uporabnikov (ang. end-user database): sestavljajo jih podatki, ki so jih razvili posamezni končni uporabniki. Primeri teh so zbirke dokumentov, preglednic, predstavitev, večpredstavnosti in drugih datotek.
Podatkovne baze v pomnilniku (ang. in-memory database (IMDB)): Baza podatkov, ki shranjuje vse podatke v pomnilnik namesto na trdi disk.
Podatkovni sistem odjemalec-strežnik (ang. client-server database system): Sistem baze podatkov, kjer je baza podatkov na strežniku in do katere dostopajo odjemalske naprave.
Podatkovni slovar (ang. data dictionary): skladišče vseh definicij podatkov v bazi podatkov.
Poizvedba (ang. query): Zahteva za prikaz podatkov iz baze podatkov, ki ustreza posebnim merilom.
Polje (ang. field): Ena kategorija podatkov, ki se shranijo v podatkovni zbirki, kot so imena strank ali telefonske številke zaposlenih. Imenuje se tudi stolpec.
Poročilo (ang. report): Oblikovan način iskanja informacij, pridobljenih iz tabele zbirke podatkov ali rezultatov poizvedbe.
Preverjanje podatkov (ang. data validation): Postopek zagotavljanja, da so podatki, vneseni v bazo podatkov, veljavni (ustrezajo definiciji podatkov).
Primarni/glavni ključ (ang. primary key): Posebno polje v tabeli zbirke podatkov, ki enolično identificira zapise v tej tabeli.
Relacijski sistem za upravljanje z bazami podatkov (ang. relational database management system (RDBMS)): Vrsta sistema podatkovnih baz, v katerem so podatki shranjeni v tabelah, ki so povezane s skupnimi polji; danes najbolj razširjen model baze podatkov.
Sistem baze podatkov z enim uporabnikom (ang. single-user database system): Baza podatkov, ki se nahaja na enem računalniku in je zasnovana tako, da do nje lahko dostopa en sam uporabnik.
Sistem porazdeljene baze podatkov (ang. distributed database system): Sistem baze podatkov, v katerem se podatki, ki jih uporablja sistem, nahajajo na več računalnikih, ki so povezani prek omrežja.
Sistem večuporabniške baze podatkov (ang. multiuser database system): Baza podatkov je zasnovana tako, da je dostopna več uporabnikom.
Sistem za upravljanje z bazami podatkov (ang. database management system, DBMS): skupek programov, ki omogočajo kreiranje, uporabo in vzdrževanje baz podatkov.
Stolpec (ang. column): V bazi podatkov, polje.
SQL (ang. structured query language): Priljubljen poizvedovalni jezik za pridobivanje informacij v relacijskih bazah podatkov. Je jezik za delo z relacijskimi podatkovnimi bazami.
Tabela (ang. table): V relacijski podatkovni zbirki zbirka povezanih zapisov ali vrstic.
Večdimenzionalna podatkovna baza (ang. multidimensional database (MDDB)): Vrsta baze podatkov, izdelane za uporabo v podatkovnih skladiščih.
Vmesna programska oprema (ang. middleware): Programska oprema, ki se uporablja za povezovanje dveh sicer ločenih aplikacij, kot sta spletni strežnik in sistem za upravljanje baz podatkov.
Vrstica (ang. row): V bazi podatkov, zapis.
Zapis (ang. record): Zbirka sorodnih polj v bazi podatkov. Imenuje se tudi vrstica.
Zasebnost podatkov (ang. data privacy): zaščita zasebnosti podatkov v bazi podatkov.
Zasebnost podatkov (ang. data security): zaščita podatkov v bazi podatkov pred uničenjem in zlorabo.