Gozdni strah

je kratka sodobna pravljica v slikaniški obliki, avtorja , ki je izšla leta 2005, pri založbi . Slikanico je ilustrirala Luiza Morgan.
1 Analiza
Glavni literarni lik je poosebljena žival ''Janko Jazbec'', mož in oče, katerega motiv so potepanja in raziskovanje sveta. Glavna stranska književna oseba je jazbečarka, žena Janka, ki jo pisatelj imenuje ''Jasna''. Književno besedilo govori o tradicionalni vlogi družine, in jo skuša preseči. Motiv v nadaljevanju je prepir med književnima osebama. Glavni literarni lik želi dokazati, da je vreden zaupanja. Pri tem mu pomagajo stranski like zgodbe: ježek ''Bunkec'', mišek ''Miško'', sova, šoja, veverice in zajček ''Šnofko''. Kraj dogajanja je gozd, dogajalni čas pa je pozno spomladi.


Prava malenkost

'''' je kratka sodobna pravljica v slikaniški obliki . Izšla je leta 2005 pri založbi . Ilustrirala jo je Luiza Morgan.
1 Analiza
Književno besedilo govori o tradicionalni vlogi družine in jo skuša preseči. Motivno tematski vidik je odhod od doma.
Glavni književni lik je personificiran jazbec ''Janko Jazbec'', katerega največja želja je "potepanje". To mu omogoči personificirana jezbečevka žena ''Jasna Jazbec'', glavni stranski lik, ki ga spodbudi za odhod na sejem, ker potrebuje "veliko klobko rožnate volne". S tem omogoči realizacijo njegove želje, vendar naloga ''Janku'' predstavlja neprijetno oviro, saj bo s tem dejanjem zaznamovan. V tem književnem dogodku sreča še ostale stranske like: prijatelja ''Jožeta Jazbinška'', ''Stašo Stržek'', ''šojo'','' veverico'' in ''zajčka Šnofka''. Dogajalni prostor je gozd. Dogojalni čas je pozno spomladi.
2 Viri
*Kočar, Tomo: ''Prava malenkost''. Ljubljana: Zavod Tolovaj, 2005


O miški, ki si je trebušček raztrgala

''O miški, ki si je trebušček raztrgala'' je naslov koroške ljudske pripovedke, ki jo je po pripovedovanju svojega očeta zapisala ter jo tudi ilustrirala. Knjiga je izšla v ljubljani, leta 1986, pri Založbi Mladinska knjiga.
1 Analiza
Glavna književna oseba pripovedke je personificirana žival, ki jo avtor imenuje "miška", ki je lezla skozi plot in si raztrgala trebuh. S pomočjo personificiranih stranskih književnih oseb - koruze, krave in svinje, čevljarju zagotovi ves potreben material za to, da ji trebuh zašije. Pripovedka je zasnovana verižno, saj se ob koncu ponovi dogodek z začetka - "miška" si trebuh ponovno raztrga. Dogajalni prostor ni določen, iz vsebine pa lahko sklepamo, da gre za dogajanje v vaškem okolju.
2 Primerjalna analiza
Pripovedko ''O miški, ki si je trebušček raztrgala'' lahko motivno tematsko povežemo tudi z drugimi pravljicami:
* V pravljici '''', ki sta jo leta 1837 zapisala , je starka želela skuhati nekaj fižola. V naglici je vrgla na ogenj slamo, da bi bolje gorelo, pri tem pa ji je na tla padel en fižolček, ki je pristal ob slamici. Ko je ogenj že lepo gorel je iz gorišča padel še ogelček in skupaj so zbežali. Ko so prišli do reke, se je slamica ulegla preko nje in ogelček, ki je hotel biti vedno prvi, po njej prečka reko. Ko je prišel do sredine reke se je slamica vnela in strgala na dvoje, zato sta oba padla v reko. Fižolček na bregu se jima je tako smejal, da mu je počil trebušček. Na srečo ga je slišal čevljar, ki mu je trebušček zašil, čeprav je imel le črno nit. Od takrat naprej ima vsak fižolček na sredi črn šiv.
* V švicarski različici ''Miška, ti greš prva'' sta šla miška in ogelček skupaj na sprehod. Ko sta prišla do mostu čez reko sta se začela prepirati, kdo ga bo prečkal prvi. Končno se je preko reke podal ogelček, vendar pa se je most vžgal, prelomil na pol in ogelček je padel v reko. Miška na bregu se je tako smejala, da ji je počil trebušček. Šla je k čevljarju, da bi ji zašil trebušček, vendar ta ni imel drete. Zato je šla miška k svinji po dreto, vendar je ta želela otrobe. Otrobe je miška iskala pri mlinarju, ki je želel zrna. Miška je za zrna prosila polje, ki pa je želelo gnoj, za tega je miška prosila kravo. Krava je dala gnoj, miška je pognojila polje, dobila zrna, mlinar ji je zato dal otrobe, svinja pa ščetine za dreto. Čevljar je miški nato zašil trebušček.
* V Poljski različici ''Za enega nesreča, za drugega posmeh'' so šli prijatelji ogelček, mehur in slamica na pot v tujo deželo. Na poti so prišli do odtisa konjske podkve v tleh in niso vedeli, kako priti čez. Končno so se odločili, da se slamica uleže preko ovire, ogelček in mehur pa jo z njeno pomočjo prečkata. Vendar se je slamica zaradi ogelčka vnela in raztrgala na dvoje, zato sta oba padla v vodo. Mehur se je tako smejal, da je počil. Kamen v bližini pa je rekel, da tudi tisti, ki se smejijo nesreči drugih, kmalu srečajo svojo nesrečo.
3 Vir
VOGELNIK, Marija (1986). ''O miški, ki si je trebušček raztrgala: koroška ljudska pripovedka''. Ljubljana: Mladinska knjiga


Strašni lovec Bumbum

''Strašni lovec Bumbum'' je in naslov avtorske pesmi . Delo, ki ga je ilustrirala Lidija Osterc, je izšlo v seriji Velike slikanice leta 1969.
1 Literarni lik
Strašni lovec Bumbum ima tipične značilnosti lovca; je pogumen, oborožen s puško in lovskim nožem, zna žvižgati na prste in na glavi nosi klobuk s šojinim perjem.
Ni pa značilno za pravega lovca, da se tako kot Bumbum sredi jase ustavi, uleže na mah in si privošči zanimive sanje o lovskih dogodivščinah.
"Na poti ga spremlja
sedem pisanih metuljev,
sedem kosov – potepuhov,
sedem trotov – poležuhov,
zadaj pa trklja se peš
naježeni jež,
ki kot ostra zadnja straža
bridke sulice prevaža."
2 Vsebina pesmi
V sanjah je lovec streljal na gozdne zveri, na volkove in medvede. V neki noči je pregnal lisico, ki se je hotela lotiti njegovega kokošnjaka. Maščeval se je volku, ki je požrl lisico, potem ko jo je med kartanjem že obral do zadnjega novca. Nato pa je sledil prizor, kot pesnik pravi, "vreden vsakega slikarja": tekli so medved, za njim divji prašič, volk, lisica, dihur, zajci, drevesa, sonce, pot, hrup, šum, za njimi pa strašni lovec Bumbum in črna mačka Slava. Vsi so jo dobro odnesli, le volk je ostal brez repa. Ko je Bumbum dokončno obračunal z njim, so mu živali priredile parado, po kateri je zaspal. Naslednji dan se je zbudil ujet v past divjega lovca, vendar ga je zajčja družina kmalu rešila. Volka ni bilo več na spregled, Bumbum pa je iz lovišča napravil zabavišča za vse živali, jih učil tudi abecedo in pesmi. Vsi so ga slavili, a njemu ni bilo do slave, zato je v sanjah spoznal, da bo raje postal trgovec.
2.1 Knjižni viri
*Strašni lovec Bumbum, Mladinska knjiga, Ljubljana 1969.
2.2 Spletni viri
*


Vrtiljak

''Vrtiljak'' je zbirka poezije izdana pri leta 1965. Ilustriral jo je .
1 Analiza celotne knjige
Pesniška zbirka je zbirka dvainštirideset sodobnih besedil v knjižni obliki. Za zbirko ''Vrtiljak'' pa je pesnik izbral iz vseh dosedanjih del svoje najboljše otroške pesmi in temu dodal še nekaj novih. Vsaka pesem zajema etično - moralni vidik s pridihom humorja. V vsakem posameznem besedilu nastopa drug glavni književni lik. Kraj in čas dogajanja v pesniški zbirki pri nekaterih pesmih nista določljiva.
4 Analiza pesmi
Tematika pesmi je živalska. Pesem je sestavljena dveh petvrstičnih in ene enajstvrstične . V pesmi se izmenjujeta zaporedna in prestopna , v besedilu pa se nahaja tudi pretrgana rima. Glavna književna oseba je polž. Stranske književne osebe so "fantje". Književni čas je preteklost, književni kraj pa je Ljubljana.
4 Analiza pesmi
Tematika pesmi je bivanjska. Pesem je sestavljena iz šestih . Glavna književna oseba je avtor. V pesmi se izmenjujeta zaporedna in prestopna , v besedilu pa se nahaja tudi pretrgana rima. Stranske književno poosebljeni predmeti so krožnik, lonec, skodela in skleda. Književni čas je preteklost, književnega kraja pa ni določenega.
4 Analiza pesmi
Tematika pesmi je živalska. Pesem je sestavljena iz petih . V pesmi se izmenjujeta zaporedna in prestopna , v besedilu pa se nahaja tudi pretrgana rima. Glavna književna oseba je slon. Književni čas je preteklost, književni kraj pa je urad za javne zadeve.
5 Vir
* PAVČEK, Tone (1965).Vrtiljak. Ljubljana: Mladinska knjiga.


Hlebček kruha

Zgodbo ''Hlebček kruha'', je napisal slovenski pisatelj . Izdana je bila leta v , pri založbi .
1 Analiza dela
Pisatelj v kratki zgodbi obravnava tematiko na slovenskem ozemlju. Glavne književne osebe so mati, ki v krušni peči peče kruh za svoje tri otroke: Tineka, Jožeka, in Liziko. V zgodbi nastopa nekaj stranskih književnih oseb. To so in .
2 Vsebina
Pisatelj v kratki zgodbi opiše dogajanje v času na slovenskem ozemlju. Slikovito prikaže pomankanje in revščino malih ljudi. Zgodba se prične v požgani hiši, kjer živijo glavne književne osebe (mati, Jože, Tinek in Lizika). Utrujena mati se odloči, da bo spekla hlebček kruha. Otroci se tega zelo razveselijo. Materi nanosijo drv, nato pa čakajo, da je hlebček spečen. Otroci v pričakovanju dočakajo hlebček kruha. Nato odidejo na skalo ob cesti, kjer naj bi si ga razdelili. V tem času pa pride mimo brigada partizanov, ki je hitela v kraje, kjer je donela nemška . Zadnji med njimi je stopal ranjen . Otroci so se odločili, da mu ponudijo hlebček kruha. Partizan sprejme hlebček in se jim zahvali.
3 Dogajalni prostor
Zgodba se odvija na , pretežni del v požgani hiši in na vrtu okoli nje. Zadnji del zgodbe pa se dogaja ob beli cesti, kjer otroci delijo hlebček kruha.
4 Dogajalni čas
Dogajalni čas je poletni dan. Zgodba se začne s pripovedjo o hiši, ki so jo Nemci požgali pred štirinajsti dnevi. Konča pa se z odhodom partizanov mimo njihove hiše.


Mali Smolček

Zgodbo ''Mali Smolček'', je napisal slovenski pisatelj . Izdana je bila leta v , pri založbi .
1 Analiza dela
Pisatelj v kratki zgodbi obravnava tematiko pri nas. Glavna književna oseba je mali Smolček, ki je znan po tem, da se ga vedno drži smola. V zgodbi nastopa nekaj stranskih oseb. To so teta, in .
2 Vsebina
V zgodbi ima pomembno vlogo brigada partizanov, ki je prišla v Smolčkovo vas. išče junaka, da bi odšel v sosednjo vas poizvedovat o Nemcih. Ker ni junka med vojaki se opogumi Mali Smolček, ki je tudi glavna književna oseba. Ko odide poizvedovat ga ustavijo Nemci pri katerih se izgovori, da je prišel obiskat teto. Ko Mali Smolček izve koliko je Nemcev v vasi pobegne nazaj. Med begom nazaj išče zatočišče, ki ga ne najde. Skrije ga le snežni vihar, ki ustavi nemške vojake. Na koncu zgodbe Mali Smolček zopet najde Partizane, ki jih odpelje do izgubljenih Nemcev v snežnem viharju.
3 Dogajalni prostor
Zgodba se odvija na , pretežni del v dveh bližnjih vaseh. Do teh dveh vasi vodi bela cesta. Zadnji del zgodbe pa se dogaja v gozdu skozi katerega beži Mali Smolček.
4 Dogajalni čas
Dogajalni čas je pozno jesensko popoldne, tik pred začetkom zime. Zgodba se začne s prihodom partizanov v Smolčkovo vas, konča pa se med snežnim viharjem istega dne.


Pravljica o brezi.

Pravljica o brezi je lutkovna pravljica, katere avtorica je slovenska mladinska pisateljica Jana Stržinar. Delo je izšlo leta 2006 v Ljubljani, pri Mavričnem gledališču.
1 Analiza
Kratka sodobna pravljica sodi v zbirko pravljic iz Vilinske dežele. Tema dela je odnos do dreves. Glavna književna oseba je personificirana breza Nana Jasna. Sama pozabi, da ni navadno drevo, vendar jo skozi splet dogodkov na to opomnita drugi dve pomembni književni osebi, mimoidoča telebana Bumbo in Dumbo. Stranska književna oseba je samotna nabiralka gob, ki se nekoč ob nevihtenm vremenu zateče pod brezo in tam pozabi dežnik. Le ta je ključnega pomena, saj pomaga brezi zaščititi njeno lubje. Dogajalni prostor je travnik v Vilinski deželi, književni čas pa ni natančno določen.
2 Vir
(2006). . Ljubljana: Mavrično gledališče


Sonja Sever: Nespametne žabice

1 Analiza
Glavne literarne osebe te basni so poosebljene "žabice". Dogajalna prostora sta mlaka sredi travnika in gozd. V vsebini mlaka presahne in žabe se odpravijo po svetu iskat vodo. Mati žaba s svojimi otroki na poti pride do vodnjaka. Nekatere male žabe iz želje po vodi poskačejo vanj brez premisleka, druge pa mati odpelje stran. Končno pridejo do gozda in potočka, kjer preživijo sušo. Po dežju se vrnejo nazaj v mlako. Med potjo pa v vodnjaku vidijo mrtve brate in sestre, ki jim suša ni prizanesla. Sporočilo basni je, da premisli, preden nekaj storiš.
2 Vir
SEVER, Sonja: 1952. Kamenček sreče: zgodbe o živalih. Založba Svetega Mohorja.


Drugačne počitnice

''Drugačne počitnice'' je slovenska mladinska povest za otroke in odrasle. Avtor je Ivan Malavašič. Izšla je leta 2007 pri založbi Koščak. Knjigo je ilustriral avtor sam.
1 Vsebina
Jelka in Nežka sta 11-letni deklici, ki sta sošolki, prijateljici in sestrični. Jelka živi v bloku v mestu Brezovec, njena sestrična Nežka pa v vasi Podhrast.
Povest se začne zapletati, ko pride Jelka na počitnice k Nežki na vas. Jelka je navdušena nad drugačnim okoljem in skupaj se lotita raziskovanja okolice. Prišli sta na idejo, da bi lahko tam našli kakšne zgodovinske ostanke, ki so, kot so se učili v šoli, zakopani v zemlji.
Pri svojem raziskovanju sta naleteli na skrivnostno samotno hišo, ki sta jo nekaj časa opazovali. Spoznali sta prijazna lastnika hiše, Matildo in Jerneja, ki sta bila že stara in betežna. Spoznali sta njuno žalostno zgodbo in se odločili, da jima pomagata.
2 Analiza
''Drugačne počitnice'' je mladinska povest iz podeželja. Glavni junakinji sta Nežka in Jelka, ki sta sestrični in tudi zelo dobri prijateljici. Stranske osebe so: sosed Matevž, ki je brez dlake na jeziku; prijazna stanovalca zapuščene hiše, Matilda in Jernej; Jelkina starša Lojze in Metka; Nežkina starša, Janez in Anica.
Povest je napisana v preprostem jeziku in je namenjena širšemu krogu bralcev. V njej je tudi veliko humornih situacij. Pripovedovalec je tretjeosebni.
3 Dogajalni čas in prostor
Povest se dogaja v mestu Brezovec, kjer živi Jelka s svojo družino in v vasi Podhrast, kjer živi Nežka s svojo družino. Večino časa se povest odvija v Podhrastu, kamor pride Jelka na počitnice.
Dogajalni čas je poletje leta 1999.

Ivan Malavašič
Slovenske povesti
Knjige leta 2007
Slovenska mladinska književnost


Ljubezen gre skozi želodec

Knjiga opisuje fanta Oskarja, ki je že od majhnega zelo rad jedel. Kadarkoli je šel z mamico na sprehod, je vedno vzel s seboj kaj za pod zob. Njegova želja po hrani se ni zmanjšala, niti ko je odrastel, kar pa se je poznalo na njegovem obilnem trebuščku. Starši so se zavedali, da to ni dobro za zdravje, zato sta na več načinov poskušala omejiti sinov (pre)velik apetit. Oče mu je na hladilnik prilepil sliko vzornika košarkarja, vendar ni nič zaleglo. Oskar je še naprej jedel in jedel. Nekega dne je v njihovo šolo prišlo novo dekle z imenom Mala Maja. Bila je telovadka v parterju, zato je bila drobna in majhna. Oskarju je bilo dekle zelo všeč in jo je na vse možne načine poskušal osvojiti. Pisal ji je kartice, jo vabil na rojstnodnevne zabave, a Mala Maja ga ni opazila. Nekega dne pa je Oskar zmagal na avdiciji za snemanje reklame na temo »Če mi ne bi dali jesti!«. Posnel je reklamo za sendvič in reklama je postala zelo priljubljena. Dan kasneje ga je Mala Maja poklicala in Oskar je spoznal, da pregovor njegove mame še vedno drži: »Ljubezen gre skozi želodec!«.


Zvesti jazbec

je zbirka kratkih sodobnih pravljic , ki je izšla pri , leta 1999. Ilustrirala jo je Tadeja Vidmar.
1 Analiza
Zvesti jazbec je zbirka sedemnajstih kratkih sodobnih Besedila so namenjena otrokom, starim nad 7 let, pripoveduje jih vsevedni pripovedovalec.
Glavni literarni lik je ''čarovnica Jala'', stranska literarna lika, ki sta prisotna v več zgodbah, sta ''jazbec'' in ''čarovničina hči''. Dogajalni prostor pravljic ni določljiv, iz vsebine pa sklepam, da gre za podeželje, kjer glavna književna oseba živi. Dogajalni čas ni določljiv.
Avtorica v pravljicah obravnava sodobno tematiko. Prva tema je bivanjska: kako osmisliti svojo starost, ko se počutiš odvečen in nekoristen. Glavna literarna oseba se odloči za nov način odnosa z ljudmi, "čarovništvo", s katerim pomaga drugim in osrečuje sebe. Ta tema se preplete s psihološko, saj literarni lik hkrati razvije posebno navezanost na žival (jazbeca), ki je personificirana, sposobna najglobljih človeških razmerij (ljubezni in zvestobe) in nadomesti človeka.
2 Vir
*: , Ljubljana: Karantanija, 1999.


Babičina hiša

V knjigi Babičina hiša celotno dogajanje povezuje deklica Nina. V hiši so prebivali Nina, oče in mama, njena teta Kamila, babica ter upokojena učiteljica glasbe, ki so jo klicali Naša gospa. Hiša je skrivala polno skritih kotičkov, ki jih je Nina z veseljem odkrivala. Nina je imela mačka Filipa in zajca Zajca. Nina je bila zelo radovedna in je vedno želela vedeti vse. Zato je rada babico spraševala o starih časih, ta pa ji je z veseljem pripovedovala. Za Nino je bila babica najpametnejša in najbolj izkušena ženska. Najraje je imela njeno zbirko rut, obleke in predmete, ki jih je našla na podstrešju. Teta Kamila je bila pri osemindvajsetih letih še samska, samosvoja in brez želje po poroki, a je vseeno imela veliko snubcev. Nini je bila velika vzornica. Prišel je čas, ko je Nina morala v šolo. Takrat so nastopile tudi druge spremembe v njenem življenju: Naša gospa se je odselila, mami in oči sta začela zidati novo hišo, kamor naj bi se kmalu preselili, teta Kamila je zanosila in rodila hčerko ter se s svojim zaročencem odpravljala na pot v Dunaj. Te spremembe so Nino užalostile, vendar pa je prav skoznje odrasla in dozorela.


Pobarvana hiša

Štiričlanska družina je živela v beli hiši sredi zelenega parka, obkrožena z beli rožami. Nekoč se je mamica spomnila, da bi lahko hišo prebarvali. In res - hiša je kmalu postala znana kot Modra hiša. Žal so jo opazili deževni oblaki, ki so mislili, da je to oblak, ki se je spustil do tal. Začeli so tekmovati z njim in deževalo jo brez prestanka. Vse naokoli so bile mlake, voda je vdirala celo v hišo. Za pomoč je družina prosila vremenarje, da so napovedali sonce. Družina je hišo pobarvala na rdeče. Čeprav je ljudem rdeča barva vlivala dobro voljo, pa so čebele mislile, da je velikanski cvet. Kmalu so imeli okrog hiše roje čebel in niti gasilci niti čebelarji jih niso mogli pregnati. Težavo je rešil mestni čarovnik. Hišo so nato prebarvali v zeleno. A tudi ta barva je prinesla težave - bila je iste barve kot trava in družina je le stežka našla vhodna vrata. Tako so raje cele dneve ostajali notri, da se ne bi slučajno izgubili. Niti poštar jih ni več našel. Družina je ugotovila, da je bilo najbolje na začetku. Tako so hišo zopet prebarvali v belo, le vrata so bila modra. Odločili so se, da barve hiše ne bodo več spreminjali.


Prstančica

je pravljična povest , ki je izšla pri leta 2001. Ilustriral jo je Marijan Pečar.
Zgodba je razdeljena na 13 poglavij,ki so: Izumitelj Cene, Kdo je lišpava Prstančica, Kadar je megla v očeh, Palčki si brundajo pesmi, Devet strani neba, Nekaj čudnega, Me ima kdo rad, O ti sveta nevednost, Srečanje ob telohu, Solze iz živega srebra, Pomislite - zrasla je, Nenavadne bilaskavice, Ni mi žal. Dodana je spremna beseda Marjetke Lužovec.
1 Analiza
Glavni literarni lik je Prstančica, stranski liki pa sosedov fant Cene in palčki. Dogajalni prostor je v gozdu in v vasi. Dogajalni čas je od jeseni do poletja. Pravljično povest pripoveduje vsevedni pripovedovalec.
2 Vir
*; , Ljubljana, Karantanija, 2001.


Pastir

1 Kratek povzetek
Zgodba govori o pastirčku in njegovi materi, ki živita v pomanjkanju, vendar se je pastirček pripravljen odreči hlebčku kruha v želji, da bi rešil življenje mačku, psu in kači, ki so jih pastirji, ob poti po kateri se je vračal domov, pretepali. Kačja mati je pastirčku v zahvalo podarila čarobni prstan, ki mu je zagotovil lagodno življenje in celo poroko s kraljevo hčerko, vendar mu brez pomoči mačka in psa, to ne bi uspelo.
2 Analiza dela
Pastir je pravljica v verzih, ki vsebuje značilne pravljične elemente kot so čudežni predmeti (čarobni prstan) in pravljična števila, saj mora pastir, ki je protagonist zgodbe, izpolniti tri kraljeve naloge, da se lahko poroči z njegovo hčerko. Tudi nekateri liki v zgodbi kot na primer kralj in njegova hčerka, so značilno pravljični. Opazen je motiv iz Prešernove Lepe Vide, ko črni zamorec odpelje kraljično čez morje. Zgodba se konča z značilnim srečnim koncem oz. veliko svatbo nekoč revnega pastirja in princeske. Dogajalni kraj in čas nista točno določena, razberemo lahko le, da se zgodba dogaja v daljni preteklosti na širšem dogajalnem prostoru.
Nauk zgodbe je, da se dobrota in dobra dela v življenju poplačajo oz. kdor dela dobro, bo bogato nagrajen.


Vesele pesmice

Delo '''' je
. Slikanica je izšla leta 1957 pri . so izvirna Ksenije Prunk.
1 Analiza
Slikanica zajema devet za otroke. Pesmi nimajo naslovov.
1.9 Analiza
Motivi v pesmi so iz živalskega sveta. Pesem je sestavljena iz dveh štirivrstičnih . je pretrgana. Glavna književna oseba je lisica. Stranske književne osebe so kokoši. Dogajalni prostor in čas nista izražena.
1.9 Analiza
Motivi v pesmi so iz živalskega sveta. Pesem je sestavljena iz dveh štirivrstičnih . je zaporedna. Glavna književna oseba je gos. Dogajalni prostor in čas nista izražena.
1.9 Analiza
Motivi v pesmi so iz narave. Pesem je sestavljena iz dveh štirivrstičnih . je prestopna. Glavne književne osebe so pšenični klaski in veter. Dogajalni prostor je njiva. Dogajalni čas je posredno izražen (pšenica zori poleti).
1.9 Analiza
Motivi v pesmi so iz živalskega sveta. Pesem ima eno štirivrstično . je zaporedna. Glavne književne osebe so ptice. Dogajalni prostor in čas nista izražena.
1.9 Analiza
Motivi v pesmi so iz živalskega sveta. Pesem ima eno šestvrstično . je zaporedna. Glavna književna oseba je polž. Dogajalni prostor je posredno izražen (polž je na poti). Dogajalni čas ni izražen.
1.9 Analiza
Motivi v pesmi so iz živalskega sveta. Pesem je sestavljena iz treh petvrstičnih . je zaporedna. Glavni književni osebi sta žaba in štorklja. Dogajalni prostor in čas nista izražena.
1.9 Analiza
Motiv v pesmi je tiktakanje ure. Pesem ima eno šestvrstično . je zaporedna. Pesem je izštevanka. Glavna književna oseba je ura. Stranska književna oseba je Mirko. Dogajalni prostor in čas nista izražena.
1.9 Analiza
Motiv v pesmi je iz vsakdanjega življenja. Pesem ima eno dvanajstvrstično . je zaporedna. Glavna književna oseba je kuharica Jela. Dogajalni prostor je posredno izražen (kuhamo v kuhinji). Dogajalni čas ni izražen.
1.9 Analiza
Motivi v pesmi so iz živalskega sveta. Pesem je sestavljena iz treh štirivrstičnih . Izmenjujejo se zaporedna, prestopna in pretrgana . Glavna književna oseba je rak. Dogajalni prostor in čas nista izražena.
2 Viri
*ČERNEJ, Anica, 1957: ''Vesele pesmice''. Ljubljana: Mladinska knjiga.

Knjige leta 1957


Ciciban 1961

''Ciciban'' je literarni lik, ki se pojavlja v pesmih znanega slovenskega pisatelja Otona Župančiča.
Z besedo Ciciban Župančič poimenuje otroke, ki so nagajivi, zvedavi, veseli, včasih tudi žalostni, jokavi.... V njegovi pesniški zbirki z naslovom Ciciban so pesmi, kjer je Ciciban glavna »zvezda«.
Cicibani so otroci, ki lahko menjajo razpoloženja večkrat na dan in to je Župančič skušal prikazati v svoji zbirki pesmi Ciciban:
*V pesmi ''Kadar se Ciciban joče'' pravi Župančič, da se cmeri kot dve mili jeri.
*Že v naslednji pesmi ''Pismo'' pa je Ciciban navihan in se ne da ter noče ubogati mame in zaspati. Šele ko zamorski kralj v pismu ukaže, da morajo otroci spat, gredo Cicibani v postelje.
*Svojo navihanost pa tudi odkritosrčnost pokaže Ciciban v pesmi ''Ciciban in čebela'', kjer se pogovarja s čebelico in ji odkrito zaupa, kdo joče, če on umaže hlače, kdo je hud ...
*Župančič v svojih pesmih Cicibane - otroke tudi poučuje: takšna je pesem ''Zvezdoznanstvo'', kjer otrokom predstavi sončni sistem, planete in njihovo povezanost.
*Nato (''Mehurčki'') je Ciciban čarovnik, ki s svojimi mehurčki čara in pričara sonce za Boga, luno za mamo in zemljo za očeta.
*V pesmi ''Ciciban-Cicifuj'' se Ciciban pogovarja z živaljo, tokrat s siničko, ki opazi, da ima Ciciban umazane roke in ga zato pokliče Cicifuj. Ciciban opazi svoje umazane roke in si jih hitro steče umit v potok.
*Ciciban je tudi zelo zvedav in radoveden; to se kaže v pesmi ''Ciciban posluša očetovo uro'', ko Ciciban očeta sprašuje razne stvari, ta pa mu z veseljem odgovarja.
*''Naše luči'', pesem, v kateri Ciciban odkriva svoje vrednote.
*In na koncu v pesmi ''Ciciban zaspi'' kot vsak otrok, za katerim je naporen dan, tudi Ciciban zaspi in sanja.

Oton Župančič
Literarni liki


O pastirju in debeli uši

1 Kratek povzetek
Nekoč je živel grof, ki je zredil uš in dal iz nje napraviti slanino. Tistemu, ki bi ugotovil iz česa je slanina napravljena je za ženo obljubil svojo hčerko, saj se mu je zdelo nemogoče, da bi kdorkoli to ugotovil. Srečo preizkusi tudi pastirček, ki po naključju sliši pogovor med grofico in hčerko ter tako izve pravi odgovor. Toda grof svoje hčerke ne želi poročiti s pastirčkom, zato mu zastavi dve dodatni nalogi, ki ju ob pomoči miši in čebele, katerima je na poti do gradu pomagal, reši. A grof še vedno ne želi izpolniti svoje obljube, zato pastirčka spodi z gradu. Mladeniču do konca pomaga volk, kateremu je pastirček na poti pomagal. Volk s svojim zavijanjem tako prestraši grofa, da le-ta umre, pastirček pa postane lastnik gradu.
2 Analiza dela
Protagonist zgodbe je pastirček, ki je v Valjavčevi literaturi razmeroma pogosta književna oseba. Ta ob pomoči pesonificiranih živali postane lastnik gradu in se poroči s kraljevo hčerko. V fabuli zaznamo značilne pravljične elemente kot so pravljična števila (prastirčku pomagajo tri živali, tri naloge). Poleg tega so opazni značilni pravljični liki, kot so grof, njegova hčerka in podobno. Književni prostor in čas nista točno določena; razberemo lahko le to, da se zgodba dogaja v preteklosti v okvirnem času najmanj treh dni, večji del prizorišča zgodbe pa je postavljen na grad. Iz zgodbe lahko izluščimo tudi nauk, ki pravi, delaj dobro in dobro se ti bo povrnilo.


Mule

Mule - zbirko kratkih pripovedi, je napisal pisatelj Tone Seliškar, knjigo pa je ilustriral Evgen Sajovic. Izdala jo je Mladinska knjiga v Ljubljani, leta 1948.
V Seliškarjevih Mulah najdemo samosvoje podobe iz partizanskega življenja z enako svojevrstnimi junaki: zvestimi in zaslužnimi, a tudi muhastimi partizanskimi spremljevalkami mulami in njihovimi, prav takimi, goniči.
Humor in resnoba, hudomušnost in dobrodušnost, pretiravanja in skromnost, preprostost in zapletenost, pustolovske akcije in samotna modrovanja - vse to pisatelj, v knjigi Mule, z izvirnim slogom posrečeno spleta v nazorne in prisrčne skice dogodkov in ljudi.
1 Vir
* Seliškar, T.: ''Mule''. Ljubljana: Založba Mladinska knjiga, 1972.


Pravljica o črki J

1 VSEBINA
Materi in očetu j-ju se je rodil mali j. Rasel je in rasel, najprej prerasel mater in očeta, nato drevo, hišo in postal je tako velik, da je dežela črk zanj postala premajhna. Veliki J je zato iz sveta črk odšel v svet ljudi. Tam je J najprej srečal ostanek dežnika (krilce brez ročaja), s katerim sta se združila in nastala dežnik. Tega je neki mož opazil in ga odnesel domov. Odprl ga je, ko je deževalo ali ko je pripekalo sonce. To J-ju ni bilo všeč, zato se je poslovil od drugega dela dežnika in odšel naprej po svetu. V gozdu je J-ja videl gospod in ga vzel s seboj, saj mu je služil kot palica za oporo. Kmalu je velikega J-ja prišel iskat mali brat j,ki mu je povedal, da ga v deželi črk nujno potrebujejo. V deželo črk je namreč prišla velika radirka, ki je radirala vse po vrsti, saj nihče ni bil tako velilk, da bi jo lahko odgnal. Veliki J je skupaj z bratom odhitel nazaj v deželo črk in pregnal veliko radirko. Črke so veliki J z veseljem sprejele nazaj v svoj svet.
2 ANALIZA
Glavni književni lik pravljice je črka J. Stranski književni liki so mati, oče in mali brat J-ja, gospoda, krilce dežnika in velika radirka. Književni dogajalni čas pravljice je preteklik. Književni dogajalni kraji so svet črk, svet ljudi, odpad in gozd. Sporočilo pravljice je, da oseb ne smemo ocenjevati na podlagi zunanjega videza, saj nam tudi oseba, ki se nam na videz ne zdi vredna spoštovanja, lahko pomaga, ko to potrebujemo. Odprti moramo biti do vseh ljudi in spoštovati individualnost vsakega posameznika.
3 VIR
, : . Ljubljana: Karantanija (ilustriral Uroš Hrovat).


Kje so doma dobri možje

Kratko zgodbico za otroke Kje so doma dobri možje je napisal Zdravko Duša, knjigo pa je ilustriral Peter Škerl. Izdala jo je Mladinska knjiga v Ljubljani, leta 2008.
Zgodba pripoveduje o Marini, ki živi sama z mamo, in o njunem doživetju enega od prednovoletnih dni. Urbana zgodbica nas postavi v okolje, ki nima prav dosti praznične čarobnosti, kakor jo poznamo iz novoletnih pravljic. Miklavž v cerkvi je nejevoljen, ker ne sme kaditi, Božiček pred blagovnico je naveličan tega, da mora stati na mrazu. Marinin otroški pogled ne vidi stvari tako, kot so jih nastavili starejši, ampak natančno opazi podrobnosti, ki razkrivajo resnico.
Tako je tudi, ko prideta z mamo domov. Čeprav imamo novoletni obred pripravljanja prazničnega peciva, ni vzdušje v stanovanju prav nič praznično. Nasprotno, pokaže se, da je mami malo mar za malo hčerko. Vpričo nje se po telefonu pogovarjas prijateljico, ki ji grozi izselitev, in ne opazi, da je deklico strah pri tem. Marina mora oditi na stranišče in z vreščanjem doseči, da mama preneha s pogovorom, ki mali zbuja grozo. Tudi v tem prizoru je očitno, da otroci vidijo bolje od odraslih, saj Marina točno ve, kam je mama odložila telefon, ki ga vneto išče. Ko pozvoni zvonec pri vratih, vidimo, koga Marina najbolj čaka in pogreša v tem času: naenkrat ji zraste upanje, da je morda prišel očka. Vendar je le dedek Mraz, s katerim se mama zaklepeta na temnem hodniku, Marina pa se razočarana vrne k svojim igračam.
Ko se Marina ponoči zbudi, poskuša razrešiti problem treh "dobrih mož": Božička, Miklavža in dedka Mraza. In ugotovi, da bi si lahko pomagali v svojih težavah, če bi živeli skupaj. To je edini način, da ljudje najdemo pot iz težav: s pomočjo drugih. Brina zleze k mami in ji to tudi pove: da bi morali živeti skupaj.
Stavek je napisan v taki obliki, da se lahko nanaša na dobre može, na njiju z mamo ali na celotno družino: Marino, mamo in očka. In to je tudi sporočilo zgodbice: vsi dobri možje, s katerimi se je Marina srečevala čez dan, so samo neuspešno nadomestilo za edinega dobrega moža, ki si ga želi za praznike: svojega očka.


CICIBAN : 44. letnik

VSEBINA CICIBANA 1988/89
PESMI
Golar Cvetko: ''Pesem o čmrlju'', ''Srp in klas''
Grafenauer Niko: ''Novembrske nogavice'' (narisali otroci), ''Pedenjped''
Konte Breda: ''Petica, petica!'' (narisal Božo Kos)
Kovič Kajetan: ''Črni muc, Majske muce'' (narisali otroci), ''Zdravilo''
Kvas Slavko: ''S, O, K.'' (narisal Danijel Demšar)
Lainšček Feri: ''Decembrska darila'' (narisali otroci)
Maurer Neža:''Levo – desno.'' (narisal Božo Kos), ''Mamine oči'' (narisala Jelka Reichman), ''Oktobrski osli'' (narisali otroci)
Menart Janez:''Februarske frfre'' (narisali otroci)
Novak Boris A.:''Vsemirje je vsemirje''
Novy Lili:'' Kostanj''
Pavček Tone: ''Septembrski sloni'' (narisali otroci), ''Trije bratje in zlata ptica.'' (ilustr. France Slana)
Perpar Anica: ''Kako?'' (narisal Božo Kos), ''Praznična'' (narisal Božo Kos)
Praprotnik-Župančič Lilijana:''Veliki mislec'', ''Žabja regata'' (narisala avtorica)
Prešeren France: ''Povodni mož'' (narisala Jelka Reichman)
Rituper Jože: ''Ta pesem nima vejice''
Sedlak Maruška: ''Miki dedku Mrazu'' (narisala Jelka Reichman), Rebrati možaki (narisal Božo Kos)
Slana Miroslav-Miros:'' Zmaji'' (narisal Milan Bizovičar)
Snoj Jože: ''Januarska jabolka'' (narisali otroci)
Struna Irena: ''Prva pot v šolo'' (narisal Božo Kos)
Šoster-Olmer Ksenija: ''Domača naloga'' (narisala Jelka Reichman), ''Januarske jadrnice'' (narisali otroci), ''Punčka je sama'' (narisala Jelka Reichman), ''Prstki'' (narisala Jelka Reichman), ''Prvi koraki'' (narisala Jelka Reichman)
Vadnal-Marušič Anita: ''Tvoj dan'' (narisal Božo Kos)
Vegri Saša:''Marčni mikročipi'' (narisali otroci), ''Vseveda soseda'' (narisal Marjan Manček)
Zajc Dane: ''Aprilski avioni'' (narisali otroci),'' Bela mačica'' (narisala Lidija Osterc)
Vipotnik Cene: ''Zelen grobek'' (narisal Jože Ciuha), ''Zima je, snega pa ni''(Napisali otroci, narisal Božo Kos)
PROZA
Aljančič Marko: ''Mačja šola'' (narisala Jelka Reichman)
Doskočilova Hana: ''Kolumbovo jajce'' (Prev. Zdenka Škerlj-Jerman, narisal Gabriel Filcik)
Frbežar Ivo:''Kresničke'' (narisal Božo Kos)
Godina Ferdo: ''Izidorjev zdravniki so bili pajki'' (narisal Ive Šubic)
Jurca Branka: ''Kam sta se skrila Jaka in Jakec'' (riše Marjanca Jemec-Božič), ''Le kaj je ta Lenka'' (narisal Božo Kos)
Kokalj Tatjana: ''Snežinka'' (narisal Božo Kos)
Koren Majda: ''Matija'' (narisala Jelka Reichman), ''Slon v hladilniku'' (narisal Dušan Kastelic)
Makarovič Svetlana: ''Važič jež'' (narisala avtorica)
Meeks Esther K.: ''Radovedna krava'' (narisal Mel Pekarsky, prev. Ksenija Šoster-Olmer)
Mikulka Alois: ''O debelem kitu'' (prev. iz češčine Ksenija Olmer- Šošter, narisal avtor) ''O mačku in ptičku'' (prev. Ksenija Šošter-Olmer, narisal avtor), ''O mornarju in muhi'' (prev. Ksenija Šoster-Olmer, narisal avtor)
Ribičič Josip: ''Lisica in merjasec'' (narisal Marjanca Jemec-Božič), ''Otrok in lastovka'' (narisala Marjanca Jemec-Božič),
''Slaba vest'' (narisal Božo Kos)
Weingerl Albin-Čriček:'' Spomini''
Zupan Barbara: ''Groza, počitnice!'' (narisal Božo Kos), ''Maj prinese marsikaj'' (narisal Dušan Kastelic)
Zupanc Lojze: ''Pastorka'' (iz knjige Deklica in kač)
Žerdin Tereza: ''Ribica v šoli'' (riše Jelka Reichman)
GLASBENA PRAVLJICA
Bitenc Janez: ''Srebrna podkvica'' (narisal Božo Kos, z notami)
PREGOVORI IN ŠALE
Kos Božo: ''Slonarije'', ''To niso oslarije'' (zbral Božo Kos)
ZGODBE: BESEDA – SLIČICA
Arhar Vojan-Tihomir: ''Očala'' (narisal Božo Kos), ''Osel'' (narisal Božo Kos)
Kos Božo:''(Otrok) bi rad šel čez (cesto)'', ''Tine in Tone'', ''Zmaj'', ''(Žafran)''(iz ruščine prev. Manko Golar, narisal Božo Kos)
SLIKANICE IN STRIPI
Kos Božo: ''Miha…''
Manček Marjan: ''Cufko'', ''Papagajeva anketa'', ''Pes, ki ve, kaj je čistoča''
Rogelj Bine: ''Pasja vročina''
SPOZNAVANJE NARAVE IN DRUŽBE
DOMOZNANSTVO
Franja
Rešimo partizansko bolnišnico Franjo!
Zlobec Ciril: ''Kaj je domovina?''
JEZIK IN KNJIŽEVNOST
Golob Berta: ''En, dva, tri – in že znaš latovščino''! (narisal Božo Kos), ''Zmeda'' (narisal Božo Kos)
Mušič Janez: ''Moja mala kuharica''
Jurca Branka:''Ko sem bila majhna…'' (foto Peter Tarman)
KUHANJE
Horvatin Marta: ''Prva kuharska šola'' (narisal Tone Rački)
Kos Božo: ''(O jajcih)''
NARAVA (Glej tudi: Vesela šola)
Aljančič Marko: ''Osel je oslovski!'' (narisali otroci), ''Piškovo jabolko je zdravo jabolko'' (narisal Božo Kos)
Angerer Tatjana: ''Moj ekološki koledar. Julij-mali srpan.'' (odlomek iz knjige, narisal Matjaž Schmid)
Chinery Michael: ''Zbirka ptičjih peres'' (iz knjige »1000 idej za naravoslovce«)
Kos Božo:'' Škratje elektroni'' (narisal avtor)
Ocepek Rudi: ''Pajki-naši stalni spremljevalci'' (narisal Božo Kos), odlomki iz zgibank ''»Korak«'' (risal Samo Jenčič)
Pavlovec Rajko: ''Izviri vode'' (riše Bine Rogelj)
Planinc Štefan: ''Morje'', ''Pravljica o kuri'' (narisal Božo Kos)
Prosen Marijan: ''Prvi stik z vesoljem'' (odlomek iz knjige, narisal Matjaž Schmidt)
Strgar Jelka: ''Jesenski podlesek ali spomladanski žafran?'' (narisal Tone Rački), ''Kako sva si različna, Jesenski podlesek Spomladanski žafran'' (narisal Tone Rački)
Tarman Draga: ''Krilati godec''
Verčkovnik Tatjana: ''Kdo je tekel po zasneženih poljanah? Lipa zelenela je…'' (narisal Tone Rački),'' Narava jeseni'' (narisal Tone Rački),''Narava pozimi'' (narisal Tone Rački), ''Pravi kostanj'','' Srna, Fazan''
Zirkelbach Miran: ''Opazuj morske ribe''! (narisal Božo Kos)
PROMET
''Kdo bo pomagal, da bo na cesti čim manj nesreč''? (narisal Božo Kos)
Kos Božo:''Kresničke''
Levičnik Irena, Bojan Žlender, Božo Kos:''Moja prometna knjižnica''
RAČUNALNIŠTVO
Kos Miha: ''Zdravo, jez sem čip'' (narisal Božo Kos)
Rovtar Bojan: ''Cicibanova računalnica'' (riše Božo Kos)
Tavčar Meta: ''Dober dan, računalnik!'' (fotogr. Mare Rudolf)
TEHNIKA
Zirkelbach Miran: ''Jadrnica – kaj je to'' (narisal Božo Kos)
VARČEVANJE
''Vse še lahko uporabimo.'' (riše Božo Kos, fotogr. Mare Rudolf)
UGANKE, KRATKOČASNICE, KRIŽANKE
Godec-Gošnik Ančka: ''Zimska križanka''
Godec-Schmidt Jelka: ''Zavozlano''
Kos Božo: ''Ciciban ja naj naj naj!''
Petelin Jože: ''Križanka'' (narisal Leo Korelc)
MISELNE IGRE. NALOGE
Kastelic Dušan: ''Kdo je kdo?''
Kos Božo: ''Biba leze, rima gre'', ''Skrite živali''
Marjanovič-Umek Ljubica, Božo Kos: ''Naloge za najmlajše''
Tavčar Meta: ''Že ciciban je raziskovalec'' (narisali otroci)
PREPOGLJIVKE
Schmidt Matjaž: ''Prepogljivka''
PREPOGLJIVKE
Godec-Schmidt Jelka: ''Najmanjša smrečica'', ''Novoletna voščilnica'', ''Okrasimo novoletno jelko''(iz knjige »100x5 minut za razvedrilo«, risal Božo Kos)
Kos Božo:'' Ciciban na tvoji majici'', ''Igra s prsti'', ''Kako deluje ventilček na kolesu?'','' Naredimo zmaja!'', ''Papirnati zmaj, Zakaj?''
Plohl Miran – Mr. Bond: ''Čira-čara, bugi-bugi!'' (narisal Božo Kos)
UGANKE
Bor Matej:''Kaj je to?''
Kos Božo: ''Poznaš me''
Nabergoj Jure:'' Če sonce sveti…'' (narisal Božo Kos)
Rainer Meta: ''Uganka''
Schwarz Branka: ''Uganki''
Šinkovec Črtomir: ''Uganka'' (narisal Božo Kos)
Voglar Mira: ''Uganki'' (narisala Lidija Osterc)
VESELA ŠOLA
''Vesela šola za 3. razred.'' Avtorji: Breda Cestnik, France Demšar, Berta Golob, Izidor Hafner, Božo Kos, Rudi Ocepek, Tone Rački, Jože Rituper, Marija Rauter, Jelka Strgar, Sezana Šošter, Tatjana Verčkovnik
ZGIBANKE
''Akrobatsko papirnato letalo'' (priredila Vladka Durjava)
Kos Božo: ''Kako narediš avijonček''
Rački Tone: ''Zgibaj iz papirja hišo'', ''Zgibaj iz papirja ročno lutko lisico''
RAZNO
Kos Božo: ''Aero in pomorska abeceda''''Otroci!''''Pomagajte nam narediti naslovne strani Cicibana''''Likovna ustvarjalnost otrok naših zdomcev''''Mednarodni Shankarjev otroški razpis''''Prešernova rojstna hiša v Vrbi'' (napisali in narisali otroci OŠ Gor. Odreda Žirovnica)
Urednikova stran
Vsebina Cicibana 1988/89. Sestavila Boža Pleničar


Pesmi za Jakoba in Kajo

''Pesmi za Jakoba in Kajo'' - Zbirka 32 pesmi. Avtor opisuje otroško-doživljajski svet. Naslovi pesmi so: ''V maminem naročju'', ''Vrabci s sladkorno'', ''Mleko nima nog'', ''Še čudno'', ''Brki iz margarine'', ''Jakob sprašuje'', ''Prsta in rokavica'', ''V.D. deda'', ''Jakob je zaprt'', ''Veliki boj'', ''Dva brata'', ''Moj ata'', ''Lučka iz nosu'', ''Pištola iz hladilnika'', ''Potica'', ''Sprehajalna pot'', ''Na gugalnici'', ''Nosek za tri'', ''Zakaj krave ležijo'', ''Jakobove koze'', ''Prevelik je'', ''Toliko strojev'', ''Duda'', ''Pust'', ''Kupček'', ''Ves dan jih meče'', ''O ho ho'', ''Kje so vsi prsti'', ''Pajkova mreža'', ''Kako je prav'', ''Kaja'', ''Ko gre sonček spat'', ''Babica spi v nogavicah''. Avtorica ilustracij je Anka Švigelj Koželj.


Kmečka povest

Zelo približen preštevek kmečkih povesti po 1965 znese okoli 150 knjižnih naslovov, to je dobro tretjino celotnega žanra od 1859 dalje. Glavni producent žanra je bila založba Kmečki glas s Kmečko knjižno zbirko. Kritiško je bila slabo pokrita, ker je šlo v veliki meri za manj poznane avtorje, ki niso bili člani pisateljskega društva in niso nastopali v javnosti, naklade pa govorijo, da je bila zelo priljubljena med bralci. Odmevnost tekstov v kmečki knjižni zbirki dokazuje dejstvo, da je bila Zupanova povest ''Ljubezen po kranjsko'' pred kratkim uspešno ekranizirana, najplodnejši avtor žanra Ivan Sivec pa je med najbolj branimi slovenskimi avtorji.
Žanrska tradicija se ponaša z velikimi pisateljskimi imeni, kot so Fran S. Finžgar, Miško Kranjec, Prežihov Voranc, Ivan Potrč, Janez Jalen in Ivan Cankar. Res da se je žanr med drugo vojno kompromitiral tako navznoter kot navzven (navznoter s konservativnimi domačijstvom oziroma Blut und Boden ideologijo, navzven, tj. politično, z nespoštovanjem kulturnega molka, ki ga je zapovedala OF – znano je, da so med drugo vojno dolžine kmečkih povesti dosegle rekord), vendar to dejstvo po vojni ni oviralo velikih pisateljskih imen, da so se znova poskusili v žanru. Še kot nadaljevanje predvojnega pisanja so izšle Prežihova ''Jamnica'' (1945), Ingoličeva ''Žeja'' (1946), Finžgarjev ''Gostač Matevž'' (1954), Potrčev ''Na kmetih'' (1954), Koprivčeva ''Hiša pod vrhom'' (1957) in ''Pot ne pelje v dolino'' (1961), Kranjčev gorenjski ciklus, tj. kmečke povesti z dogajališčem na Gorenjskem ''Macesni nad dolino'' (1957), Jalnova, Kosmačeva Zidarjeva deal. Ko so ti avtorji pisateljsko utihnili, se kmetstvo razen izjem (Pavle Zidar, ''Medeni teden'', 1987) ni več pojavilo na seznamu regularnih literarnih snovi.
Tradicija je v ustvarjalni in bralski zavesti pustila vse predvojne žanrske podtipe kmečke povesti. Družbene razmere so od tega sprva privilegirale zlasti socialnorealistično povest vzhodnoslovenskega tipa (Ingolič, Kranjec, Potrč). Formalno gre za kolektivni roman z osebami iz vseh slojev, vendar največ z malim človekom, viničarjem. Značilni motivi so neinventivno zajeti iz naturalističnega repertoarja (marsikateri je izvedljiv direktno iz Zolajeve Zemlje, 1887) in so erotične narave, zlasti prešuštvo, s to inovacijo, da je njihova drastika podložena s socialnim revoltom. Za predvojno socialnorealistično povest je značilno, da je reflektirala aktualna dogajanja na vasi: agrarno reformo, ekonomsko krizo itd. Enako je počel ta žanrski podtip po vojni, samo aktualizmi so bili tam, kjer je bil upovedani čas sodobnost, novi: beg s kmetij v mesta, zadružništvo, prisilne oddaje. Druga vojna je podobno kot dobrih dvajset let prej prva motivno močno posegla v žanr. Ilustrativen primer takega prilagajanja žanra času je Ingoličev roman v dveh delih Vinski vrh. Prvi del Žeja je bil napisan pred vojno, drugi – Trgatev – tik po njej, objavljena pa sta bila skupaj leta 1946. Prvi del je soliden primer socialnorealistične kmečke povesti. Za kmečko atmosfero, zaradi katere pri prvem delu nismo v dvomu za ustrezno žanrsko ime, poskrbijo številne folklorne scene. Pred bralcem se kot uvodi v poglavja enciklopedično zvrstijo viničarska kmečka opravila. V drugem delu jih nadomestijo scene vojaških in političnih akcij do te mere, da kljub istim akterjem in istemu dogajališču ni več mogoče govoriti o pravi kmečki povesti. Politični aktivizem (npr. vzklikanje Stalinu) je bil celo tako nasilen, da je sicer verziranega pisatelja potisnil v izrazito večerniško moralizirajočo dikcijo, črno-belo karakterizacijo oseb, in si tako zaprl pot do današnjega bralca. Tudi v dogajalni shemi marsikaj spominja prav na najzgodnješe primerke žanra, na Ciglerjevo Srečo v nesreči (1836): po svetu raztepeni člani družine, ki se na presenetljiv način v nenavadnih okoliščinah spet srečujejo. Zaradi vsega tega se je ob ponovnem natisu knjige 1964 avtor drugega dela sramoval in se odločil le za ponatis prvega dela.
Destletje kasneje kmečka povest ni več tako enoumno v službi vladajočega družbenega interesa. Povest Manice Lobnikove ''Gorniki in čas'' iz 1957 se je lotila občutljive teme obveznih oddaj iz zornega kota, ki ni brez rezerve pritrjevalen. Ingoličev, Prežihov in Kranjčev tradicionalni kmet so se demonstrativno obračali h kolektivizmu tako v tridesetih kot štiridesetih letih, kmet Lobnikove stori enako, vendar nemotivirano, bolj zaradi sile kot iz lastnega prepričanja. Svojo odločitev opravičuje z izjavo: "Oblast je vedno kaj obljubljala in skoraj vse je bila laž. [...] Človek mora vse poizkusiti!" Napako v navzven perspektivni razrešitvi razkriva neizpodbitno dejstvo, da tradicionalni gospodar nima pravega naslednika, ki bi obetal regeneracijo kmečkega doma. Hči, ki nadomesti starega gospodarja, bo ostala samica, nima trdne identitete, ker je čustveno na strani tradicionalnega kmetstva, razumsko pa pritrjuje neusmiljeni "logiki zgodovinskega razvoja", ki hoče s tem kmetom počistiti. Identifikacijska točka se iz kmečkega doma prenaša v proletarstvo in v politični aktivizem – proces, ki so ga v kmečki povesti začeli naturalisti, nadaljevali pa Ivan Cankar, Juš Kozak in socialni realisti s Prežihovim Vorancem na čelu. Sinteza med idejo in stvarnostjo – recimo raje kompromis – je po trditvi literarne zgodovine (Slovenska književnost 1945–1965, 1. del, 257) prav tedaj uspela tudi Ignacu Koprivcu (Hiša pod vrhom, 1957).
V istem letu sta dolina in mesto kot postojanka novega reda ugledana negativno pri Mišku Kranjcu (''Macesni nad dolino''). Identifikacija z gorjanstvom in s tradicionalnim je tu močnejša kot pri Lobnikovi (saj gre za malega človeka in ne za gruntarja), pa spet brez kakšnega radikalnega sklepa. Kot da je razboleta nostalgija po starem edino, s čimer lahko pisatelj korigira neizprosni zgodovinski imperativ.
V naslednjem desetletju je bil mogoč korak naprej. Ignac Koprivec je že z naslovom povesti ''Pot ne pelje'' v dolino leta 1965, 20 let po koncu vojne, demonstrativno prekinil z zahtevo po proletarizaciji vasi. Kmečki gospodar se tu za razliko od Lobnikove ne vda novemu redu, ampak se mu upira do zadnjega in je v tem boju poražen. Kmečki gospodar je v tradicionalni kmečki povesti redko idealna oseba. Njegove značilne lastnosti so prej resnobnost, mrkost, zadirčnost, zlovoljnost, trma, avtoritativnost. Kadar te lastnosti presežejo normalno mero, je to znak za nujnost generacijske zamenjave. Tragika povojnega gospodarja, ki ni prav nič drugačen od predvojnega, je v tem, da ga nihče naslediti noče. Njegov spopad je brezupen, ker se ne spopada s potomcem (ta je pasiven ali se sploh pred spopadom umakne v dolino), ampak s sistemom, ki hoče podreti celo inštitucijo kmečkega doma, ne le poskrbeti za generacijsko zamenjavo.
Koprivca vendarle ne moremo prišteti k literarnim upornikom in saboterjem povojne protikmečke politike. Čeprav ni dvoma, da je čustveno na strani tradicionalnega gospodarja, poskrbi za to, da tradicionalizem ni premagan s strani brezvestne nove oblasti, kar bi bralca moglo zrevoltirati do upora novemu redu, ampak ga premagajo njegovi bivši zavezniki bajtarji; s tem se odgovornost znova seli v roke t. i. zakonitosti socialnozgodovinskega razvoja.
Pavle Zidar je v istem času (1965, 1967) z dvema le napol kmečkima povestima, ki ju je mogoče imeti za dva dela istega romana (Sveti Pavel, Oče naš), do tedaj najbolj odkrito pokazal na brezobzirnost nove oblasti in njene uničevalne politike do kmeta. Pri Lobnikovi in Koprivcu je za moralni popravek na strani nove oblasti s pasivnim obnašanjem skrbela kaka oseba, ki ji je prej pripadala vloga kandidata za prevzem domačije, sin ali hči. Pri Zidarju tega ni več. Vse osebe na strani oblasti so ali zle ali neumne ali oboje naenkrat. Do zamenjave vrednost pa navkljub temu še ne pride, saj tudi tradicionalna vas ni dosti boljša. Rezultat tega presežka negativnosti je naturalistično drastična pripovedna scena, podkrepljena z jezikovno ekspresivnim, naravnost grobim dialogom.
Kako to, da Koprivec in Zidar s svojo literaturo nista povzročila oblastnega negodovanja, saj je vendar znano, da so bili nekateri avtorji klicani na odgovornost ali celo zaprti zaradi veliko bolj nedolžnih del? Delni odgovor se skriva morda v dejstvu, da gre v obeh primerih za dokaj naporen pripovedni izraz, ki ni mogel pritegniti nevarne količine bralstva. Investicija v formo in jezikovni eksperiment sta, če ni bilo posredi kakšno drugo banalno dejstvo, prepričevala oblast o nenevarnosti omenjenega rušilnega početja.
Literarna zgodovina izčrpneje našteva druge, umetniško bolj prelomne kmečke povesti zgodaj po drugi vojni, vendar jim je s stališča državljanske neposlušnosti in nazorskega osvobajanja mogoče očitati, da so se s stilistično ambicijo le hotela izogniti socialni odgovornosti. Potrčeva ''Na kmetih'' iz leta 1954 s prvoosebno perspektivo in okvirom, z moralno vprašljivim junakom in z osredinjenostjo na erotično problematiko v kontekstu povojne pripovedne proze v celoti lahko res pomeni odmik od zaukazanega socrealističnega aktivizma, v kontekstu žanra kmečke povesti, ki si do tedaj aktualne problematike kritično niti ni drznil lotiti, pa Potrčevo delo ni nobena velika prelomnica. Po analizi bralskega učinka postane vprašljiva celo formalna ambicija besedila, saj ves čas moti neskladje med govorom verziranega prvoosebnega pripovedovalca, ki pa je v pripovedni sceni komaj zmožen osnovnega verbaliziranja. Izključno čustvena motiviranost njegovih dejanj in zločina določa glavno osebo iz z njo tradicionalno kmetstvo kot nekaj neracionalnega, nekaj neartikuliranega in zato manjvrednega. Molčečnost glavnega junaka je obenem mogoče razumeti kot simbolni refleks za zatrti kmečki politični revolt, ki si ga Potrč ni upal in smel izraziti.
Drugi žanrski podtipi so po vojni skromno zastopani. Poučno bo na tem mestu omeniti kmečko povest, ki je literarna zgodovina 1945–65 ne pozna, Sinu mrtvega emigrantskega pisatelja Karla Mauserja (1947). Glede na Ingoličeva besedila iz tega časa in na tradicijo konservativne kmečke povesti bi pričakovali tendenčno pripoved z nasprotnim političnim predznakom, pa gre v resnici za kriminalno kmečko povest s poudarjeno moralno-psihološko poanto, po izrazitosti primerljivo s tisto iz Cankarjevega Soseda Luke.
Naslednja izjema je Stanka Cajnkarja povest iz 1952 z obetavnim naslovom ''Križnarjevi: Kronika preproste slovenske družine''. Naslov je bil kamuflaža za zgodbo duhovnika, za vzgojni roman, ki proti koncu prehaja v generacijski roman. Kot vzgojni roman pazljivo izbira med vzorniki: priporoča vrsto literarnih naslovov, seveda katoliške avtorje, Ivana Cankarja pa zavrača z očitkom, da je bolan. Kmečkega je v njej sicer za dobro polovico, vendar se bistvo povesti kmečkosti ne tiče.
Enako upravičeno kot Potrču bi mogli očitati izogibanje politično občutljivim dimenzijam povojnega kmetstva tudi delom Janeza Jalna in Finžgarjevemu folkloristično zastavljenemu ''Gostaču Matevžu'' (1957), če ne bi dela očitno nadaljevala nekega starejšega podtipa kmečke povesti, ki mu je bilo socialno revoltiranje vseskozi deveta briga. Ob Finžgarju je kljub temu pomenljivo, da se je leta 1957 folklorne idile z obilnim popisovanjem ženitovanjskih in drugih navad polotil pisatelj, ki je trideset let prej nenavadno ostro in realistično upošteval socialne zakone na vasi.
Posebnemu žanrskemu podtipu kmečke povesti – pokrajinski povesti – sledi knjiga Milana Lipovca ''Ljudje ob cesti'' (1961). Slovenska pokrajinska eksotika je bila v veliki meri izčrpana že pred vojno; bralec je izdatno poznal Prekmurje, Slovenske gorice, Haloze, Vipavo ..., Lipovec je bogati zbirki dodal še Brkine, tako nekako, kakor danes odkriva Marjan Tomšič urbanemu in pokrajinske eksotike žejnemu bralcu Istro. Literarna zgodovina je našla zanj v okviru poglavja o poljudni povesti izredno laskave besede, zato bi veljalo premisliti, če je uvrstitev te izrazno ambiciozne knjige, ki je povrhu ni mogoče vtakniti v nobenega od vzorcev popularne poljudne povesti, sploh ustrezna.
V sedemdesetih letih je z znanimi imeni v kmečkem žanru tako rekoč konec. 1971 so pri založbi Kmečki glas začele izhajati v okviru zbirke Kmečka knjiga domače poljudne kmečke povesti v glavnem amaterskih avtorjev. Preveč enostavno in malenkostno bi bilo razumeti, da je skupina plodovitih, vendar praviloma izrazno neambicioznih avtorjev pri Kmečkem glasu uzurpirala žanr in ga iztrgala občutljivim elitnim pisateljem iz rok. Prej bo veljalo nasprotno: da so prvorazredni ustvarjalci dali slovo kmečki povesti, nastalo praznino pa so po sili razmer zapolnili amaterski pisatelji. Z izogibanjem kmečki tematiki je ekskluzivistični elitni literarni program nevede naredil uradni politiki do kmetov najlepšo uslugo. Kot zlobni in v ustvarjalnih rečeh nepoučeni opazovalec morem literarnim programerjem zastaviti še nekaj neprijetnih vprašanj: kako je mogoče, da pri avtorjih, ki prisegajo na kako in ne na kaj, kmečka tematika izgubi vso vabljivost? Je potem vendarle res, da je kaj v literaturi še kako pomemben? Ali sodobni slovenski pisatelj zmore filozofično problematiko predstaviti še kako drugače kot v glavni osebi filozofa? Ali ni pogosta oseba umetnika v sodobni pripovedni prozi prej izraz gole avtobiografičnosti kot avtotematskih pisateljskih postopkov? Si je sodobnemu avtorju mogoče predstavljati literarno osebo kmeta, ki ne bo nujno le medij ekoloških, socialnonazorskih in podobnih polemik?
V Delu je 3. decembra 1980 izšel nagradni razpis, ki kliče po slikarjih našega kmeta, ki bodo upodabljali njegovo "zgodovinsko navezanost na zemljo, njegovo aktivno sodelovanje v NOB, kmetova omahovanja in dvome v času preobrazbe vasi oz. podeželja po vojni, kmetovo voljo po napredku oziroma njegovo vključevanje v nove, sodobne oblike gospodarjenja, odnose med ljudmi na podeželju itd." Obseg naj bi bil 200 do 300 strani ali več. Zahteve po prevladujočem deležu vojne in socialnopreobrazbene snovi avtorji, ki so odgovorili na razpis, nikoli niso vzeli preveč zares, saj je bila tudi zapisana verjetno bolj iz navade in zaradi principa kot iz resnične želje. Tako v okviru zbirke ni nastajal nikakršen podaljšek socrealistične kmečke proze, kakor bi sodili po programu, ampak popularna, poljudna kmečka povest. Odziv na razpis je še dandanašnji za slovenske razmere naravnost zgleden, saj v zbirki vsako leto izidejo vsaj štiri izvirne kmečke povesti.
V Kmečki knjižni zbirki je do danes izšlo čez sto naslovov izvirne pripovedne proze, največji del tega so kmečke povesti. Večini avtorjev je založba Kmečki glas edina krušna mati in nismo daleč od resnice, če pravimo, da brez Kmečke knjižne zbirke veliko teh avtorjev sploh ne bi poznali. Količinsko so omembe vredni opusi Janeza Švajncerja očeta in sinu, Mimi Malenšek, Joži Munih-Petrič, Ivana Sivca, Janeza Zupana, Anice Zidar, Minke Krvine, Erne Starovasnik, Ladislava Črnologarja itd., ki imajo za sabo že med štiri in deset kmečkih povesti. Ker je čistega kmetstva danes na Slovenskem komaj kaj, tudi čiste kmečke povesti ne moremo pričakovati, še posebej tiste z gruntarsko pripovedno perspektivo ne. Glavne osebe so mladi nasledniki, razpeti med kmečkim in urbanim življenjem. Pola običjano nista prikazana kot dobro in zlo, ampak ima vsak svoje prednosti in slabosti. Le ker gre za kmečko založbo, se usode iztečejo praviloma v korist zemlje, kmetstva in nepokvarjene narave. Kmečka povest posega v preteklost, pred drugo vojno ali tik po njej, ali pa kmečko tematiko povezuje z delavsko, vojno, izseljensko.
Naj na hitro poetiketiram nekaj avtorjev in njihovih del. Minka Krvina (''Breme resnice'', 1979) se izčrpava v popisovanju družinskih in rodbinskih odnosov skozi perspektivo pobesnele kmečke emancipiranke. Ta se odtuji svojemu pustemu možu in s kmetije pobegne v mesto iskat bolj polnega življenja. Ko se razočarana vrne, mož spravljivo sprejme njenega nezakonskega otroka za svojega. Nemoten bralski užitek ovira stalni neprijetni občutek, tako kot še pri marsikaterem gostu v zbirki, da gre bolj za avtobiografsko literarno samoterapijo oziroma za avtobiografiziranje nekaterih žanrskih klišejev kot za suvereno žanrsko dejanje. Pripovedna perspektiva sili bralca v identifikacijo z glavno osebo, ki pa je preveč nereflektirano problematična, naravnost patološka, da bi ji bralec nasedel.
Tudi zadihani slog Anica Zidar (''Pomladne vode'', 1980) z obiljem tropičij in presežkom psihologiziranja utegne zoprnega intelektualnega bralca motiti. Glavna junakinja je v svoji borbi za dediščino ponovno moralno problematična, ne da bi se tega avtorica zavedala, naturalističnemu ubesedovalnemu idealu se približuje s preklinjanjem in vulgarizmi, ki žal niso tako funkcionalni kot pri njenem moškem soimenjaku Pavletu Zidarju. Mimogrede naj bo razkrito, da zaslužijo kritiški ukor tudi nekatera dela Janeza Švajncerja, Ladislava Črnologarja (njegova povest Na gredi, 1980, je primerek slovenskega planinskega Heimatromana) in Joži Munih-Petrič, za ravnotežje pa pohvalimo Katico Horvat (Zatrto hrepenenje, 1989), ki se je v zbirki žal pojavila le enkrat, Ivana Sivca in Janeza Zupana, iz konkurenčne založbe Prešernove družbe pa Polono Škrinjar (''Grenko brinje'').
Ivan Sivec je z dvanajstimi kmečkimi povestmi (izšle so v glavnem pri Kmečkem glasu, nekatere so že ponatisnjene) trenutno rekorder našega žanra. Priznati mu je treba gladko pisavo, verziranost in poznavanje bralca, kar vse mu je priskrbelo visoko stopnjo popularnosti. Čeprav je Sivčev junak naivne vrste, s hvaležnostjo pogrešamo to, kar sicer pri literaturi za ljudstvo najbolj moti – naivnost avtorja. Prvim Sivčevim kmečkim povestim sicer ni težko določiti dogajalnega časa med obema vojnama, pa zanje kljub temu ni primerno reči, da so zgodovinske, saj jih označuje nekakšna brezčasnost, značilna za folklornoidilični žanrski podtip. S Pesmijo njenih zvonov (1972, 1982, 1992) je navezal na baladno intonirano kmečko idilo iz začetka slovenske pripovedne proze – najprej pomislimo na kakšno Marjetico Antona Kodra (1877). Nenavadni večkratni tragični konec (zaradi ljubezenskih preprek znorela in utopljena nevesta, mrtvi ženin, mrtva oče in mati, mrtvi mož ...) celo pretirava izhodiščni vzorec. Nadaljnje Sivčeve povesti si iz folklorne kulise izbirajo posamične motive ali probleme in jih izpostavljajo celo do te mere, da pridejo v naslov: Grenki kruh (1974) enciklopedično predstavi lončarsko obrt, Korenine grunta (1975) žensko nepripravljenost, prevzeti nase breme dela na gruntu, Pristrižene peruti (1977) in Ženin proti svoji volji (1991) odmiranje gorskih kmetij, Setev pomladnega vetra (1980) trmo in zlobo tradicionalnega kmečkega gospodarja, Beg pred senco (1986) alkoholno omamo, Godec pred peklom (1989) svet narodnozabavne glasbe.
Po literarnem začetku, ko mu je šlo za kar najbolj zvesto vajo v žanru, je pisatelj začutil formalno ambicijo. Ker si ni drznil nezahtevnega bralca obremeniti s stilizmi Pregljeve vrste, je svojo oblikovno inovacijo fizično ločil od fabulativnega besedila in jo potisnil v uvode k poglavjem, na mesto, kjer je običajno prostor za moto. V Setvi pomladnega vetra so to meditativni povzetki dogajanja, v Tedaj so cvetele češnje pravcati sonetni venec, ki je posodil svoje sonete vsakemu poglavju po enega, v Begu pred senco sicer dokaj neobičajni okvir, v Godcu pred peklom avtorjevi lastni narodnozabavni teksti.
V povesti Godec pred peklom (1989) je Sivec uspešno združil svet narodnozabavne glasbe in kmetovanja. Čisto nov z glasbeno tematiko sicer ni bil, godca na kmetih sta poznala že Cankar in Kranjec, ne daleč nazaj pa se je s podobnim genetskim eksperimentom pozabaval še Franček Rudolf (Srečne zvezde prašičev, 1985), vendar je bil Sivec za razliko od humorističnega Rudolfa žanrsko konstruktiven. Vrsto ameriških ali kanadskih country filmov smo že videli, zakaj ne bi kdaj prebrali še kakšne slovenske kmečke muzikantske povesti. Za kmečko povest danes verjetno ni več odločilen prevladujoči odstotek folklornih scen oranja, žetve, pretepov v gostilni, ampak generacijski konflikt med očetom in sinom, ki ga nikjer drugje ni zaslediti v tako številnih variantah, in domačijstvo v atmosferi ter nazoru. Očitno je Sivec ta temeljna žanrska določila dojel in napisal kmečko povest, čeprav je v njej klasičnih kmečkih scen komaj kaj. Še več, z godcem kot simbolom ljudske ustvarjalnosti je stilno posrečeno predstavil tudi dileme popoldanske pisateljske dejavnosti. Zanimivo je, da med drugo idejno šaro še posebej rad izpostavlja narodno zavest, čeprav to menda danes ne bi bilo več potrebno.
Ženin proti svoji volji (1991), objavljen za razliko od drugih Sivčevih del pri Prešernovi družbi, je humoristična povest, precej redek žanr na Slovenskem, kjer se humor po tradiciji raje dogaja v krajši obliki humoreske. Prvoosebni pripovedovalec, radijski reporter, ženi nerodnega kmečkega fanta pod geslom: rešujmo planinske kmetije; ta didaktični nastavek, primeren večerniški literaturi, je Sivec v interesu humoristične povesti vitalno preoblikoval: odpovedal se je inštruktivnosti in jo nadomestil z imanento humorističnim dejanjem – potegavščino, v kateri namesto nerodnega kmeta postane ženin kar sam. Herderjanstvo sodobne slovenske domačijske povesti se sicer noče popolnoma umakniti – v koncu radijski reporter še vedno fantazira o umiku na kmete in v naravo –, trezna nevesta pa vendarle postavi stvari na svoje mesto in poskrbi za davek realistični poetiki, ki se je proti koncu povesti začela izgubljati v godčevstvo.
Sivec je nadrobil v svojo povest vrsto zabavnih podrobnosti iz življenja ljubljanskega radia in jih brez tistega o "zgolj naključni podobosti z dejanjskostjo" mirno pripisal znanim imenom. Tudi zaradi drugih popularnih tem – bioenergetika, ezoterika, pisma poslušalcev, ženitni oglasi in posredovalnica, – je knjiga blago, namenjeno takojšnjemu konzumu. Kmečko atmosfero priklicujejo sodobna vaška folklora v obliki tekmovanja koscev in žanjic, vaški originali (še posebej vaški opravljivci/ke nikakor ne morejo izumreti) in gradnja vaških mrliških vežic.
Čeprav gre za tekst lahkotnega značaja, ki naj bralca v prvi vrsti zabava, ni mogoče spregledati postopkov, ki koketirajo z literarno tradicijo in se trudijo povest približati tudi kriterijem literarnih sladokuscev. Eden izmed njih sili v primerjavo s Finžgarjevimi Strici. Mimo svojega katolištva je bil Finžgar eden najbolj brezobzirno realističnih pisateljev svojega časa. Sivčevo lahkotno humoristično besedilo se sicer nikakor ne more po sugestivnosti primerjati s Finžgarjevo resnobno kmečko klasiko, z zadoščenjem pa je mogoče posumiti v blagodejni vpliv Finžgarjeva realizma v koncu povesti. Za avtotematsko zanko skrbi glavna oseba radijskega reporterja, ki sklene postati pisatelj in za začetek opisati zgodbo svoje poroke. Poglavje, kjer je opisano nastajanje radijskih reportaž, sodi že kar v pisateljsko šolo in bi utegnilo biti še posebej zanimivo za literarne in reporterske začetnike. Besedilo je razveseljivo daleč od pisateljskega samouštva v Kmečki knjižni zbirki in se obenem ne zapira v stolp jezikovnega in stilskega eksperimenta. Če mu tudi tokrat še ni uspelo prekositi klasikov slovenske domačijske povesti, to seveda ne more postati razlog za njegovo zavračanje.
Izvirna daljša humoristična besedila, kmečka in nekmečka skupaj, lahko preštejemo na prste. Zato velja ob koncu tegale poročila omeniti še enega izrazitega humorista v Kmečki knjižni zbirki, Janeza Zupana. S humorjem se je začel pomalem ukvarjati že bolj zgodaj (Ljubezen po kranjsko, 1979), izrazito in suvereno pa v povesti Zadnji kmečki punt (1987) in s tem razbil površno mnenje, da kmečka tematika omogoča le ali folklorno idilo ali baladno patetiko. Med domačimi avtorji mu najdemo vzporednice pri Filipu Haderlapu (Loterijo je pustil, Slovenske večernice, 1882) pa pri Franu Deteli (Malo življenje, 1882), skratka pri t. i. liberalni kmečki povesti, od sodobnih zaradi dogajališča v blejsko-bohinjskem kotu kliče v misel Nado Matičičevo. Za blejsko-bohinjske Gorenjce je iz povesti Matičičeve znano, da so s človekom od drugod radi nesramni. Janez Zupan zna odlično obrniti perspektivo in namesto ogorčene simpatije z žrtvami zlobnih gorenjskih zafrkantov bralca usmeriti v privoščljivi smeh. Literarnozgodovinska naloga za kdaj drugič bo ugotoviti, koliko je Zupanova burleskna humorističnost samostojna, koliko pa se je zadolžila pri sodobni popularni nemški (bavarski) kmečki povesti oziroma filmu.
Obe poslednji humoristični deli gotovo dobro opravljata svojo fukcijo: vedrita od usodnih zgodovinskih sprememb zbeganega Slovenca in ga navdajata s še kako potrebno samozavestjo, ker, kakor pravi Sivec, "svet je bil vedno last pogumnih", "šleve [...] pa naj propadejo".

Miran Hladnik
Knjige
Literarni žanri
Slovenska književnost
Literatura


Črkolada

Črkovne mladinske pravljice Črkolada je napisala slovenska mladinska pisateljica in klovnesa , ilustriral pa jih je Uroš Hrovat. Izšle so leta 2000, pri Založbi Karantanija in sodijo v motiv opismenjevanja oziroma abecede.
1 VSEBINA
Črkovne mladinske pravljice Črkolada sestavlja 25 pravljic o črkah:
- Pravljica o črki A
- Pravljica o črki B
- Pravljica o črki C
- Pravljica o črki Č
- Pravljica o črki D
- Pravljica o črki E
- Pravljica o črki F
- Pravljica o črki G
- Pravljica o črki H
- Pravljica o črki I
-
- Pravljica o črki K
- Pravljica o črki L
- Pravljica o črki M
- Pravljica o črki N
- Pravljica o črki O
- Pravljica o črki P
- Pravljica o črki R
- Pravljica o črki S
- Pravljica o črki Š
- Pravljica o črki T
- Pravljica o črki U
- Pravljica o črki V
- Pravljica o črki Z
- Pravljica o črki Ž
Namenjene so predvsem otrokom, staršem, učiteljicam in vzgojiteljicam.
2 ANALIZA
Vsaka izmed pravljic pripoveduje zgodbo o tem, kako so se razični predmeti in števila iz realnosti spremenili v posamezno črko. Prikazuje različne zgodbe in dogodke, zaradi katerih so se predmeti odpravili iz sveta ljudi in se po dolgem potovanju po različnih svetovih na koncu znašli v svetu črk, besed in knjig. Ker so po videzu spominjali na posamezne črke, so v tem svetu tudi ostali. Glavni in stranski književni liki so poosebljeni in se razlikujejo glede na posamezno pravljico. Bralec ali poslušalec pravljice se lahko z glavnimi in stranskimi književnimi liki poistoveti in tako bolje zazna in se nauči reševati različne probleme v pravljicah, ki se navezujejo na družinsko življenje in domače okolje ljudi. Književni dogajalni čas in kraj sta v vsaki pravljici drugačna, vse pa se dogaja v sodobnem času.
3 VIR
, : . Ljubljana: Karantanija (ilustriral Uroš Hrovat).


Tam gori za našo vasjo

''Tam gori za našo vasjo'' je kratka proza za otroke in mladino, pisateljice Ivanke Mestnik. Knjiga je izšla v samozaložbi v Novem mestu leta 2010.
1 Vsebina
Avtorica pripoveduje o dediščini in o tem, da od starih staršev podedujemo marsikatero stvar, ne le materialno.
Zgodba pripoveduje o treh fantih; Miranu, Mitji in Jožetu, ki so tako kot vsi otroci zelo radovedni. Zanima jih preteklost, zato jim najprej dedek in nato še cela vas začne pripovedovati zgodbe o tem, kako je bilo v preteklosti. Otroci skoznje sestavljajo svoj svet in odkrivajo zgodovinske predmete svojih dedkov in babic. Dogovorijo se, da bodo zbrali obrabljene predmete, ki jih nihče več ne uporablja. Vsak predmet pa vzbuja tudi mnogo spominov in novih zgodb. Vaščani se spominjajo kmečkega življenja, ki je do danes že skoraj izginil. Otroci skozi pripovedovanje spoznavajo strašnost vojne, zgodbe o partizanih, okupaciji, obrambi in izdajstvu. V igri preigravajo pretekli čas in vojno - igrajo se partizane in Nemce. Na koncu vse zbrane predmete iz vasi postavijo na razstavo z naslovom: V naši vasi ni več vojne!

Ivanka Mestnik
Slovenska kratka proza
Slovenska mladinska književnost
Knjige leta 2010


Pripovedka o oblaku

Pripovedka o oblaku Josip Murn Aleksandrov je med drugimi napisal tudi kratko avtorsko pravljico, ki jo je sam poimenoval Pripovedka o oblaku (1897). Mladinska knjiga jo je izdala leta 1984 v zbirki Mala slikanica. Ilustrirala in opremila jo je Marija Lucija Stupica (za to je dobila Levstikovo nagrado).
1 Kratek povzetek
Avtor piše o črnem oblaku, ki najprej leži na dnu morja in opazuje dogajanje nad njim, kasneje pa se dvigne in zaznava dogajanje pod sabo. Sprva se je povzdignil nad morje, ki je v hipu potemnelo, zato se je razjezil, nato je šel naprej po nebu do žitnega polja, ki ni bilo več tako ljubko, kakor prej in se vnovič razsrdil. Oblak je bil žalosten in tako žaloval, da je začel pojemati in se je manjšal.
2 Analiza
Književni čas ni določen, za književni prostor pa predvidevamo, da je nebo. Glavna književna oseba je črn oblak, stranski osebi pa sta morje in žitno polje. Motivi pa so majhni oblački, zora, male cvetke, jasno jutro, silni valovi, ledena toča …
3 Vir
* Josip Murn Aleksandrov. ''Pripovedka o oblaku'' , 1984.


Orjemo

Delo '''' je zbirka pesmic
.
Knjižica je izšla leta 1975, pri , v knjižnji zbirki .
so delo .
1 Analiza
V knjižici je zapisanih štirinajst pesmi. Gre za otroške, lahko razumljive pesmi. Nanašajo se predvsem na živalsko tematiko in vsakdanjega, podeželjskega življenja. Dogajalni čas in kraj nista znana.
1.14 Analiza
Tematika pesmi je živalska. Sestavljena je iz ene , pa je zaporedna. Glavni lik pesmi so kokoši.
1.14 Analiza
Tematika je živalska. Pesem je sestavljena iz dveh štirivrstičnih . je zaporedna. Glavna književna oseba je petelinček.
1.14 Analiza
Tematika je živalska. Pesem je sestavljena iz dveh štirivrstičnih . je prestopna. Glavna književna oseba je račka - kratkotačka.
1.14 Analiza
Tematika je živalska. Pesem je sestavljena iz dveh štirivrstičnih . je zaporedna. Glavni lik v pesmi je gos.
1.14 Analiza
Tematika je živalska. Opisuje konjička na njegovi poti. Pesem ima tri šestvrstične . je zaporedna.
1.14 Analiza
Tematika pesmi je živalska. Pesem ima eno šestvrstično . je zaporedna. Glavna književna oseba je polž.
1.14 Analiza
Tema pesmi je jutro. Pesem ima tri šestvrstične . je prestopna.
1.14 Analiza
Tematika pesmi je živalska. Pesem ima dve štirivrstični . je zaporedna. Glavni lik so ptice.
1.14 Analiza
Tema pesmi so poljedelska opravila. Pesem je sestavljena iz dveh štirivrstičnih , je zaporedna. Dogajalni kraj je na polju.
1.14 Analiza
Tema pesmi je dogajanje v naravi. Pesem je sestavljena iz dveh štirivrstičnih kitic. je prestopna. Glavne književne osebe so pšenični klaski in veter. Dogajalni prostor je njiva.
1.14 Analiza
Tematika je živalska. Glavna oseba je hrošč. Pesem je sestavljena iz štiri štirivrstičnih kitic, je pretgana. Dogajalni čas je noč.
1.14 Analiza
Tematika je živalska. Pesem je sestavljena iz treh štirivrstičnih , je zaporedna. Glavnik junak je rak.
1.14 Analiza
Tematika je živalska. Pesem je sestavljena iz dveh štirivrstičnih , je zaporedna. Dogajalni kraj je ob reki.
1.14 Analiza
Tematika je živalska. Pesem je sestavljena iz ene štiriindvajsetične , je zaporedna. Glavni lik je žaba.
2 Viri
*ČERNEJ, Anica, 1975: ''Orjemo, orjemo''. Ljubljana: Mladinska knjiga.

Knjige leta 1975


Palček v čedri

Palček v čedri je zbirka slovenskih ljudskih pripovedi. Prvič je izšla leta 1959, ko jo je zapisal
in ilustriral .
1 Analiza zbirke
Zbirka obsega 59 pripovedk.
Glavni literarni liki so ajdovske deklice, deseti bratje, divja jaga, gozdni in povodni možje, graščaki, hčere, hudič, kačje in žabje kraljice, palčki, škrateljni, velikani, veter, vile, zmaji in žalik žene.
Stranske osebe so babice, bajtarji, dedek, drvarji, gospodinje, hlapci, kmetje živinorejci in oratarji, logarji, lovci, mešetar, mlinarji, oglarji, pastirji, sejmarji, sinček edinček in
sirotice.
Dogajalni prostori so Lepenatka, Ljubno, Logarska dolina, Luče, Menina planina, Raduha, Rogatec, Savinjska dolina, Solčava in Zadrečka dolina.
Književni čas ni neposredno določen, vendar iz posrednih literarnih signalov (v starih časih, v davnih dneh, pred mnogimi leti) lahko sklepamo, da gre za nekoč.
Knjiga vsebuje veliko narečnih izrazov kot so Balta = sekira, Dreta = reka v Zadrečki dolini, frata = trata na gozdni poseki, laz, gumno = skedenj, istike = saje, iskre, kalanica = poleno,
Kanolščica = potok, ki se izliva v Dreto, kotli = jezerca, nahudila = hudo storila, pomaljala = prikazala, poseje = otrobi, pozoj = zmaj, svirka = piščalka, začiniti = zabeliti itd.
2 Kratka vsebina pripovedke Palček v čedri
V Dolu, majhni vasici pod Menino, je živel dedek, ki ni imel ne žene ne otrok. Ko je obnemogel, ni imel nikogar, ki bi skrbel zanj. Zato je bil pogosto lačen. Ko mu je na pomoč priskočil majhen palček, je bil zelo vesel in hvaležen ter ga povabil, da naj živi z njim.
Kadar je bil dedek lačen, je prebudil palčka iz čedre, da je pohitel v svoj podzemski grad in prinesel dedku, kar si je zaželel. Tako je imel dedek vsega dovolj, le mleka ni imel - tega mu dobri palček ni mogel dati. Zato mu je nekega dne prinesel zlat novčič, za katerega si je dedek kupil kozo. Od takrat naprej je imel do konca življenja zadosti kruha in kozjega mleka.
Ko je umrl, so ga vaščani pokopali in odnesli iz njegove hiše vse, kar je bilo uporabnega, le stare čedre ni nihče maral. Vrgli so jo v kot, kjer mogoče leži še danes. Srečen bo tisti, ki jo bo našel, kajti v njej mogoče še vedno spi palček, ki prinaša srečo.
*''čedra = lesena pipa s kratko cevjo in pokrovčkom''
3 Analiza pripovedke Palček v čedri
Pripovedka ima nekatere tipične značilnosti ljudskih pripovedk: Književni čas ni neposredno določen, vendar iz posrednih literarnih signalov (v starih časih, v davnih dneh, pred mnogimi leti) lahko sklepamo, da gre za nekoč, književni prostor je določen, dogaja se v Dolu, majhni vasici pod Menino. Vsi liki so brez imen, poimenovani so samo s funkcijami (dedek, palček, mešetar, prvi sejmar, drugi sejmar). Prav tako se pojavlja nasprotje dobro – slabo (palček - vaščani).
4 Motivno-tematske povezave
*''Deklica in palčki''
*''Palček'' (Jacob in Wilhelm Grimm)
*''Palčica'' (Hans Christian Andersen)
*''Palčki pomagalčki''
*''Peter Pan'' (James Matthew Barrie)
*''Sinček palček''
*''Palček zalivalček'' (Ivan Sivec)
*''Palček Luka in vesele živali'' (Jon Baus)
*''Palček'' (Celia Ruiz)
*''Nejc in palček Palček'' (Nina Kokelj)

Slovenske ljudske pravljice


Polnočno vino

''Polnočno vino'' je pesniška zbirka, ki jo je napisal slovenski pisatelj Vitomil Zupan. Knjigo je opremil Karel Hrovatin, izdala pa jo je ''Državna založba Slovenije'' (DZS) za založbo Ivana Bratka leta 1973.
Zupanova zbirka ''Polnočno vino'' je izrazito antropocentrična (človeka ima za edini subjekt vsega, kar je), lahko bi uporabili zanjo za sodobno poezijo neobičajen izraz: osebno izpovedna. Funkcija poezije je pri Vitomilu Zupanu predvsem izrekanje človekovih ontoloških problemov, in to na zelo neposredni, nemetaforični, enopomenski plasti jezika. Odprtih mest z možnostjo aktualizacije nadpomenov, simbolov je malo, vendar se možnost interpretacije razširi zaradi različnih refleksij, tez in neenosmernega idejnega projekta.
Vitomil Zupan ni oblikovalec oziroma graditelj shematično, metrično, verzno, kitično urejenih tekstov. Poezija prehaja v prozo, vendar ohranja ideološko funkcijo, zato bi morali iskati njeno mesto bolj v razmerju s poezijo ustvarjalcev, predstavnikov Zupanove generacije, pregledati čas nastanka posameznih tekstov, kot pa iskati njeno tvorno mesto v sočasni slovenski pesniški tvornosti (Zlobec, 1974).
Zbirka ''Polnočno vino'' je razdeljena na štiri cikle: ''Cunje'', ''Polnočno vino'', ''Barbara'' in ''Spomladansko pismo otrokom''.
1 Cunje
Prvi cikel, ''Cunje'', uvaja socialni motiv. Položaj človeka v svetu je razvrednoten (''Sekcija''). Cikel se nadaljuje s temo spopada posameznika z družbenimi normami. Posameznik mora ohranjati svojo enkratnost (''Odpoved''). Funkcija poezije postaja že v prvem ciklu ideološka. Lirski subjekt je prvooseben — identifikacija zapisovalca in fiktivnega subjekta in tretjeosebna — opisna refleksija kot prikrita identifikacija (''Mož''). Prvotna odsotnost metaforike prehaja v antropomorfno grotesko. Nato Zupan piše pesmi z ljubezensko temo (''Radovednost'', ''Noč v kateri je nekdo odmaknil kamen'', ''Žafran'', ''Vlak'', ''Dar govora'', ''Obisk v stolpu''). Zupanu pomeni ljubezen rešiteljico, pozabo lastnega na rob postavljenega položaja v družbi, varnost. V pesmi Časopis kritizira manipulativne funkcije sredstev javnega obveščanja, v tekstu ''Razbijmo kozarce'' pa iskanje avtentičnosti revolucije. Da je umetnik enak otroku in norcu, nedoraslo ali noro bitje, družbeno škodljivo in politično nevarno opisuje v pesmih ''Žafran'', ''Pesem z namenom zaključka'' in ''Varnost''). V tekstu ''Dar govora'' ugotovi, da je govor lažniv. V tekstu ''Obisk v stolpu'' zapusti Zupan lirskega posameznika in išče pravega slovenskega junaka. Z lastno vizijo bodočnosti, vizijo propadajočega sveta se ne identificira, vizija mu postane inspiracija za še večji upor (''Zastave'').
2 Polnočno vino
Drugi cikel, ''Polnočno vino'', uvaja dekadenčni deziluzionizem sveta, omama »umetnih pijač, umetnih upov, narejenih idealov, izgubljenih želja, tok tihega vedenja o vsem, kar je.« (''Pred polnočjo''). Stiska majhnega naroda z velikimi željami prehaja v osebno eksistenčna stiska. Polnočno vino je zadnji beg pred neidealno, zemeljsko, »jutrišnjo potjo«. Rešitev iz bivanjske stiske je možna samo z očiščenjem, s pozabo preteklosti (''Blato''). Posameznikova bit in bistvo ostajata še nadalje skladna (''Slepota''). Posameznikovo stapljanje z družbenimi normami bo samo sredstvo spretnega prikrivanja lastnega bistva. Ena izmed oblik posameznikovega nadaljnjega bivanja je zapoznelo izživetje otroštva (''Tihi konj''). Ljubezenska tema se v drugem ciklu pojavi v pesemskem ciklu Štiri prismojene o ljubezni (''Aritmetika in geometrija ljubezni'', ''Mehanika in fizika ljubezni'', ''Kemija ljubezni'', ''Metafizika ljubezni''). Ljubezen postane predmet različnih analiz (matematičnih, fizičnih, kemičnih, filozofskih) in izgublja sleherno metafizično vrednost. Zupanova refleksija se ob že spoznanih temah, sestavinah zbirke Polnočno vino, ustavi ob lastnem življenjskem nazoru. Spoznavanje realnega sveta je mogoče le kot odsev subjektovih predstav sveta. V subjektovi zavesti ostaja konflikt kot temeljna sestavina subjektivnosti in ga ne more porušiti niti avtorefleksija (''Nesporazum'', ''Jezus Kristus'', ''Čar vojskovanja''). Ubesedeni lirski subjekt prehaja iz prvoosebnega edninskega v prvoosebnega množinskega. Bivanjski, konfliktni položaj posameznika ne ostaja zaprt v shemo individualne refleksije, ampak ga Zupan v posameznih primerih podaljšuje v refleksijo o globalnem ustroju družbe v določeni zgodovinski izkušnji. Zupanov lirski subjekt, posameznik, je stalen upornik. V določenem zgodovinskem obdobju, ki ga izsili čas sam in ne družba, katere del je subjekt, prevzame družba lastnosti konfliktnega subjekta, vendar jo v to prisili zgodovinski trenutek. S koncem revolucije družba izgublja vlogo univerzalnega, upornega subjekta. V tekstu Nesporazum se znajde Zupan pred vprašanjem ali je sodobna konfliktnost, nepristajanje na izenačitveni proces, še smiselna ali ne. Odgovor je vedno enak: vztrajanje v konfliktu. Uničenje konfliktnega človeka, ki je poseben subjekt prav zaradi svojega spopada z izenačitvenimi procesi pomeni Zupanu uničenje človeka sploh: človeškost človeka je upor, prometejstvo, kaos, ki se mu Zupan izogiba (''Džungla'', ''Mozart leta 1972'', ''Potem so peli''). Konec drugega cikla ubeseduje vizijo propada človeka v civilizaciji. Človek postane »poizkusni zajec neke civilizacije« (''Atmosfera blaznosti''). Zupanu se razkrije možnost človekove odrešitve iz civilizacijskih spon v naravi, pristaja na moderno rousseaujevstvo (''Ptiči'').
3 Barbara
Tretji cikel, ''Barbara'', obsega štiri tekste: ''Velika žival'', ''Mestece Peyton'', ''Portret'' in ''Zelo važna pravljica''.
Lirski subjekt ni več prvoosebni refleksivni človek, temveč tretjeosebna opisnost postavlja v inspiracijsko središče otroka Barbaro. Perspektiva, iz katere opazuje in opisuje zapisovalec otroka in njegovo dojemanje sveta, se prilagaja otrokovi predstavni zmožnosti in njegovemu nivoju medčloveških komunikacij.
4 Spomladansko pismo otrokom
Četrti cikel, ''Spomladansko pismo otrokom'' (''Kentavri, Trije otroci, Skupnost, Haska ni, O pravljicah''), se izogiba refleksiji o človekovi ontološki problematiki. Refleksija iz prvih dveh ciklov je razkrila določen ustroj sveta, ki postaja človeku, posamezniku nenaklonjen ali točneje: iz prihodnjega sveta bo človek izrinjen, postal bo kentaver. Zato lahko razumemo ves cikel Spomladansko pismo otrokom kot klic k povratku k avtentičnemu človeku, kot svarilo pred pogubnim vplivom civilizacije na človekovo prihodnost. Zupan v soočanju vizije možnosti in načina eksistiranja otrok Dima, Martela in Barbare z avtorefleksijo dokončno razkrije svojo naravo: divjo, vzkipljivo, razum brez pameti, želje brez izpolnitve, iskanje svojih lastnih poti, zaničevanje povprečnosti in načelna vztrajanja. Spoznanje sveta je posamezniku v breme, ne v korist. Lasten cilj, ideal se je izkazal za nedosežen, pot do ideala naporna in hkrati pravljična.
Za štirimi samostojnimi cikli je še tekst ''Pesnik'', neke vrste epilog k zbirki. Pesnikovo mesto v svetu je med usodo in ničem, oba sta zanj uničujoča; iz procesa življenja, v katerem je igral Zupanov človek uporniško vlogo, bil v nenehnem konfliktu z normami in družbenimi mehanizmi, uravnalkami, izhaja vedno bolj reduciran in nepomemben posameznik.
5 Vir
* Vitomil, Z.: ''Polnočno vino''. Ljubljana: Državna založba Slovenije, 1973.

Poezija Zupan


Polžki. Na počitnicah

Otroško slikanico ''Polžki na počitnicah'' je leta 2003 napisala pisateljica , ilustriral jo je Adriano Janežič, izšla pa je pri založbi Grlica.
1 VSEBINA
Zgodba govori o tem, kako se polži in miši odpravijo na počitnice na morje, doma pa ostanejo babica, male miške in volk.
2 ANALIZA
Glavni literarni liki so babica, dedek, miška in male miške, Mok, polži in volk.
Književni čas ni neposredno določen, vendar lahko iz vsebine (počitnice na morju, potovanje z ladjo) sklepami, da se dogaja poleti.
Književni prostor je določen in sicer se dogaja prvi del zgodbe na Rumeni ulici, drugi del na morju, tretji pa pri miški doma.
3 VIR
Kokalj, Tatjana., (2003) , Ljubljana: Založba Grlica


Hišnikov dan

Zbirko kratkih slovenskih pravljic '' Hišnikov dan '' je napisala slovenska pisateljica Branka Jurca. Izdana je bila leta 1961, pri Založbi Mladinska knjiga.
1 Vsebina
Zbirka '' Hišnikov dan '' vsebuje šestnajst kratkih otroških pravljic in sicer Hišnikov dan , Poredni zajček , Alenkin razred ...
2 Analiza
Hišnik je glavna književna oseba v istoimenski pravljici, ki jo je napisala slovenska pisateljica Branka Jurca. Zgodbo je ilustrirala Roža Piščanec.
Zgodba se je odvijala nekega zimskega dne, ko si hišnik neke šole zaželi, da bi se lahko vsaj enkrat naspal. Želja se mu uresniči, saj se mu pokvari ura, vendar pa zato zamudi v službo. Ker je hišnik zaradi tega prepozno zakuril peči, so bili razredi zelo mrzli. Učiteljice se odločijo, da svoje učence odpeljejo na bližnji hrib, kjer se bodo med razredi odvijale tekme na saneh in smučeh. Otroci so bili navdušeni in kmalu so prišli še televizijski snemalci, da bi jih posneli. Tako se je mimogrede uresničila še ravnateljeva želja, da bi njegova šola postala slavna. Na koncu so otroci odšli na malico v šolo. Bili so zelo lačni in so vse pojedli, kar je zelo razveselilo njihovo kuharico. Otroci pa so si nazadnje zaželeli, da bi vsako leto imeli hišnikov dan.
Kraj in čas dogajanja so šola ,zasneženi hrib v bližini šole ,zima.
Glavna literarna oseba je Hišnik.
Stranski liki so otroci, učiteljica,ravnatelj, kuharica, snažilka in televizijski snemalci.


Nana mala opica

''Nana, mala opica'' je glavni lik istoimenske slovenske mladinske pravljice, ki je prvič izšla leta 1937.
1 O avtorju
Josip Ribičič je slovenski pisatelj in dramatik. Rodil se je 3. novembra 1886 v Baški na otoku Krku na Hrvaškem. Kot pisatelj je največ pisal za otroke, poleg tega pa je napisal tudi veliko mladinskih iger, satir, humoresk, odrskih del in povesti. Umrl je 7. junija 1969.
2 O knjigi
''Nana, mala opica'' je kratka sodobna pravljica, ki je izšla v letih 1937, 1970 (2-krat), 1976, 1982, 1985 in 1999.
Leta 1976 je zgodba izšla v zbirki ''Izbrana dela Josipa Ribičiča'', ki jo je izbrala in uredila Branka Jurca. Leta 1985 je Milan Mlačnik prevedel knjigo v nemščino in sicer pod naslovom ''Nana, das Affenmadchen''. Leta 1999 pa je izšel drugi ponatis knjige, ki je prvič izšla leta 1970.
Izdaje v letih 1970, 1982, 1985 in 1999 je ilustrirala Marjanca Jemec-Božič, v letih 1982 in 1999 so ilustracije barvne. Leta 1937 je knjigo ilustriral Janko Omahen, leta 1970 Jelka Reichman, leta 1976 pa Milan Bizovičar.
2.1 Vsebina
Zunaj je divjala nevihta in vse opice so bile prestrašene skrite v duplini sredi skalnatega griča. Le An, vodja opičje družine, je zunaj na palmi opazoval okolico. V duplini pa je Kanafin pripovedoval prestrašenim in radovednim mladičem, kaj se je zgodilo z Anovo hčerko Nano. Pove jim, da so jo ugrabili ljudje.
Naslednje jutro, ko se je nevihta umirila, so na obali zagledali čudno bitje. Vsi opičjaki so se že pripravili na boj, a je An pravočasno prepoznal to čudo. Bila je namreč njegova hčerka Nana, oblečena v človeška oblačila. An in hčerka sta se vsa vesela objela in Nana je povedala, da so ljudje lepo ravnali z njo in ji ni bilo hudega. Po ugrabitvi so jo odpeljali v potujoči cirkus, kjer je morala v oblekici hoditi in plesati po vrvi. Med nevihto pa je ladja, na kateri je bil cirkus, potonila in Nano je naneslo prav na domači otok. Z njo je prišel tudi njen prijatelj, papagaj Koko, ki je znal govoriti človeški jezik. Ker pa je bila Nana oblečena kot ljudje, so jo posnemali vsi mladiči in se oblekli v oblekice, ki jih je naneslo na obalo.
Drugi dan so se opice razdelile na dva dela. Starejše so še vedno, tako kot prej, plezale po drevju in iskale hrano, mlajše pa so se zbirale okrog Nane in hotele biti podobne človeku. Na tleh so si sezidali hišico iz kamenja in cel dan razgrajali. Nato pa je kar naenkrat vse utihnilo. Mladiči so se namreč pod vodstvom Nane odpravili v divjino, kjer jim je pokazala svoje spretnosti pri hoji po vrvi. Vrv je bila napeta čez reko polno krokodilov in mladiče je bilo strah. A so se kmalu tudi oni opogumili, saj jih je na drugem bregu čakal vinograd in sladko grozdje, ki so si ga nabrali. Medtem pa so jih starejše opice že prestrašeno iskale. Ko pa so ob mraku le prispeli domov, so bili vsi mladiči tepeni, le An je Nano lepo sprejel, saj je bil vesel, da se je srečno vrnila.
Tisto noč so se najprej spopadli z levom in nato še s tropom tujih opic. Vse je pregnal Koko s človeškim glasom. Zjutraj pa so na obalo prišli ljudje. Nana izdela načrt, kako bi jih ukanila. Vsi mladiči, oblečeni v oblekice, veselo skačejo med ljudmi. A ti zgrabijo vsak svojo opico in jo odnesejo na ladjo ter jih zaprejo. Ponoči pa se na ladjo prikrade Kanfu in reši vse mladiče. Kanfu je ranjen, ker ga je ugriznil pes, zato ga Nana obveže in se gane on njega.
Naslednje jutro ljudje spet napadejo a jih opice premagajo. Tako so vsi srečni, ko ladja odpluje stran. Nana se poroči s Kanfujem, saj je spoznala, da je veliko boljši od ljudi ter mu kmalu povila mladiča. An pa je splezal na svoj stari prostor in od tam še vedno čuva svoj rod.
3 Predstavitev lika
Nana je bila majhna opica, hčerka starešine in vodje vse opičje družine. Kot izvemo na začetku pravljice, je bila zelo sladkosneda in zato so jo ljudje ugrabili, saj so ji nastavili past. Po njenem prihodu nazaj domov, se je Nana po zunanjosti zelo spremenila, saj je ni nihče prepoznal.
V knjigi zasledimo odlomek, ki opiše Nanino zunanjost: »Obraz ima podoben opičjemu. Ravno tako kosmat je! Le na glavi nosi slamnik z dolgim peresom ob strani. Telo pa je zavito v pisano oblekico. Tako oblekico nosijo človeške deklice. V rokah nese senčnik in si z njim senči obraz.« Največja sprememba je bila ta, da je bila sedaj Nana'oblečena v človeška oblačila. Izgledala je kot majhna človeška deklica. A še vedno je bila lepa, majhna opica.
Glede na Nanino pripovedovanje izvemo, da so jo ljudje naučili človeškega obnašanja, ki se ga je zelo hitro naučila. Pa tudi po prihodu domov ni hotela postati spet stara Nana. Podobna je hotela biti ljudem, saj je o njih imela dobro mnenje. Pa tudi človeške navade so ji bile všeč. Še sama je veselo povedala: »Veš, sem postala kar napol človek!«
Iz njenih dejanj lahko sklepamo, da je bila Nana zelo uporna in samosvoja. Ker se je počutila kot človek, pravil odraslih opic sploh ni več upoštevala. Kar sama je odšla v divjino in za sabo pritegnila še ostale mlade opice. Velikokrat se je izpostavljala nevarnostim, a nje ni bilo nič strah. Tudi ljudje so v mladosti samosvoji in če se le da ne upoštevajo pravil in se upirajo, kot mala Nana. Nana predstavlja mlado deklico, ki se upira pravilom staršev in noče biti to kar je, ampak bi rada bila podobna nekomu drugemu. To ji je tudi lepo uspevalo, saj ji je oče dovolil vse in lahko se je obnašala kot ljudje. A to le zato, ker je bil vesel, da se je spet vrnila k njemu.
Ko pa so ljudje hoteli ponovno odpeljati Nano in ostale mladiče, so tudi ti spremenili mnenje o njih. Nič več niso hoteli biti podobni ljudem, saj so spoznali da so hudobni in jim hočejo samo škodovati. Nič več se niso človeško obnašali in spet so bili stare opice. Nana pa je spoznala da ima rada Kanfuja in se z njim tudi poročila.
4 Viri in literatura
*Josip Ribičič: Nana, mala opica. Ljubljana: Borec, 1970.
*

Literarni liki
Dela Josipa Ribičiča
Slovenske pravljice


Šivilja in škarjice

''Šivilja in škarjice'' je slovenska pravljica, ki jo je napisal Dragotin Kette. Prvič je izšla leta 1910. Najbolj znani sta izdaji v obliki slikanice iz leta 1968 in 1993, podobe zanju je naslikala akademska slikarka Jelka Reichmann.
Povzetek vsebine
Pravljica govori o deklici Bogdanki, ki je bila šivilja na nekem gradu. Nekega dne je na glas razmišljala, kako bi bilo fino, če bi škarjice same opravljale njeno delo. Željo ji je uresničila ptica, ki je ravno takrat priletela na vejo pod oknom. Z besedami »Škarjice, hrustalke, po rumeni mizi bežite, jopico mi urežite!« se je deklica prepričala, da so njene škarjice resnično postale čudežne. Škarjice so rezale kot nore. Ko je deklica rekla »Škarjice, hrustalke, zdaj se pa ustavite, zdaj pa v kot se spravite!« so se škarjice ustavile. Bila je presenečena. Sedaj se ji je delo skrajšalo za polovico, potrebno ji je bilo namreč le še šivati. Nekega dne jo je obiskala grajska gospa, ki jo je čudilo, kako da deklica kar naenkrat svoje delo opravlja tako hitro in natančno. Deklica ji je povedala rasnico. Gospa je seveda želela škarjice imeti zase pa deklica ni želela sprejeti nobenega denarja zanje. Zato jo je gospa spodila iz gradu in ji vzela škarjice. Bogdanka je žalostna odšla v gozd, kjer je srečala isto ptičko, ki je začarala njene škarjice. Ta jo je potolažila, da bo škarjice dobila nazaj. Medtem si je na gradu gospa zaželela nova oblačila pa je velela škarjicam, naj ji zrežejo jopico. Ker se je zmotila in rekla »zrežite« namesto »urežite«, so škarjice pričele trgati blago na majhne dele. Ker jih nikakor ni mogla ustavit, in ker so pričele rezati dragocen plašč, v katerega je bila gospa oblečena, je odšla v gozd, da bi našla deklico, ki bi jo edina lahko rešila in ustavila škarjice. Ko jo je končno našla, je Bogdanka sicer komaj zadrževala smeh, vendar je vseeno hitro vzkliknila: »Škarjice, hrustalke, zdaj se brž ustavite in v moj žep se spravite!« in škarjice so se res ustavile. Gospa je bila v zadregi, bilo jo je sram. Deklici je ponudila mošnjo cekinov in jo vabila, naj se vrne na grad. Toda deklica ni sprejela ničesar in se je vrnila domov, kjer je s svojimi čudežnimi škarjicami obogatela, vendar je še vedno ostala preprosto dekle.
Analiza pravljice
* Avtor: Dragotin Kette
* Pripovedovalec: tretjeosebni ali vsevedni
* Glavna oseba: šivilja Bogdanka
* Stranske osebe: škarjice, grajska gospa, ptička
* Književni čas dogajanja: ni znan (v starih časih)
* Književni kraj dogajanja: ni znan (na nekem gradu, v gozdu)
* Tematika: socialna (razmerje med bogatim in revnim)
Ima elemente klasične pravljice:
* konča se srečno,
* čas in kraj dogajanja sta nedoločena,
* vse osebe (razen glavne) so nedoločene (grajska gospa, ptička),
* začenja se z besedami: »Živela je v starih časih na nekem gradu...«,
* pravica zmaga nad krivico,
* nasprotje (izrazito dobra Bogdanka - slaba, hudobna grajska gospa),
* žival zna govoriti (ptiček),
* nastopa pravljični predmet (čudežne škarjice).
Vir
* Dragotin Kette: ''Šivilja in škarjice''. Ljubljana: Mladinska knjiga.1968


Otroške pesmi in povestice

je knjiga, ki jo je napisal . Izšla je leta pri založbi . Ilustriral jo je .
1 Analiza dela
Knjiga zajema 17 Kettejevih del, ki so namenjene otrokom. Ta so razdeljena na 6 in 11 . Kraj in čas dogajanja v knjigi nista določljiva. V vsakem posameznem besedilu nastopa drug glavni književni lik. V in nastopajo razne bolj ali manj domače in znane živali (psi, kokoši, ptiči ...). Pesnik tako smeši razne človeške napake in poveličuje vrline. Zlasti smeši sebičnost, skopost in lakomnost, častihlepnost in bahavost ter poveličuje skromnost, dobrosrčnost, ljubezen do sočloveka, resnicoljubnost, pogum, delavnost in navezanost na domovino. Značaji nastopajočih se razodevajo v živahnih pogovorih, njihove usode pa v razgibanih zgodbah. Jezik je ljudski in nazoren, slog pa vsebuje veliko , in ponavljalnih figur.