V okvari

''V okvari'' je zbirka kratkih zgodb avtorja Aleša Čara. Izšla je v Ljubljani, leta 2003, v Knjižni zbirki Beletrina. Spremno besedo je napisala Ignacija J. Fridl.
1 O avtorju
Aleš Čar, rojen 6. marca 1971 v Idriji, je slovenski pisatelj, prevajalec, scenarist, urednik in publicist. Do 18. leta je živel v Idriji, nato pa se je posvetil študiju primerjalne književnosti na Filozofski fakulteti v Ljubljani.
Dejaven je na več področjih literarnega ustvarjanja in humanistike. Piše tako za odrasle kot tudi za otroke (izvirna otroška igra Kekec, ki je bila uprizorjena v Ljubljanskem lutkovnem gledališču), med drugim tudi scenarije (na primer o pisatelju in predstojniku idrijske psihiatrične klinike Jožetu Felcu ter o glasbeniku Igorju Leonardiju). Ob tem tudi prevaja (iz hrvaščine in srbščine) ter se ukvarja z uredniškim delom (revija Bal canis, kulturne strani časopisa Dnevnik in sobotna priloga Objektiv, platforma Življenje na dotik), nekaj časa je vodil kulturniški talk-show Peti element na nacionalni televiziji. Leta 2001 je ustanovil prvo multikulturno revijo Bal canis, v kateri objavljajo avtorji iz držav, ki so nastale na ozemlju bivše Jugoslavije. Njegove prispevke lahko najdemo v Delu, Novi reviji, Separatiu, Literaturi, Dialogih, Idrijskih razgledih, Ambientu, Sodobnosti, Apokalipsi, Financah, v reviji Ekran ter v mesečniku Ampak. Njegova dela so prevajana v češčino, poljščino, srbščino, hrvaščino in madžarščino.
1.1 Dela
Romani:
*''Igra angelov in netopirjev'', Študentska založba (1997)
*''Pasji tango'', Študentska založba (1999), ponatis DZS (2004)
*''O znosnosti'', Študentska založba (2011)
Kratka proza:
*''V okvari'', Apokalipsa: revija za preboj v živo kulturo št. 42/43 (2001), 17-22
*''V okvari'': kratka proza, Študentska založba (2003)
*''Desna roka'': (V okvari, 2003), Sodobna slovenska krajša pripoved (2006), 255-260
*''Muhe'', Rokus (2006)
*''Made in Slovenia'': (izbrano iz leta 2006), Študentska založba (2007)
2 O zbirki
Zbirka kratkih zgodb V okvari je izšla leta 2003 pri Študentski založbi, v Knjižni zbirki Beletrina. Spremno besedo je napisala Ignacija J. Fridl. Ena izmed zgodb, V okvari, je v reviji Apokalipsa izšla že leta 2001. Zbirka obsega 14 tipičnih kratkih zgodb, saj sta zanje značilna odprt začetek in konec, konflikt pa ostaja večinoma nerazrešen.
V zgodbah nastopajo mladi pari polni napetosti (''Preveč snega, Kdo je srečen?''), že bolj uveli in naveličani pari (''Desna roka, Red shop''), pari, ki so bili nekdaj skupaj ali bi bili morda spet, a to ni več mogoče (''Kratki stiki, Muhe''), varani, varajoči in izgubljeni (''Nekaj brni, Drugi na spisku''), sadomazohistično zasvojeni (''Kokakola''), naključni ljubimci (''Zlate niti'') ...
Zgodbe lahko glede na vsebino razdelimo v tri skupine: zgodbe, v katerih nastopajo pari, ki ne živijo več skupaj oz. so se nekoč že razšli, a se iz različnih razlogov znova znajdejo skupaj (''Kratki stiki, Muhe, Limonada''), zgodbe, v katerih nastopajo partnerji, ki sicer živijo skupaj, a imajo odtujen odnos (''Preveč snega, V okvari, Kdo je srečen?, Desna roka, Red shop, Nekaj brni, Izbira mačk'') ter zgodbe, v katerih nastopajo pari, ki so skupaj le kot stalni ali naključni ljubimci (''Zlate niti, Drugi na spisku, Dediščina''). Zgodbo ''Kokakola'' sama težko uvrstim v eno izmed naštetih skupin, saj odnosi v tej zgodbi delujejo, čeprav na nam težko razumljiv način. Lahko bi jo uvrstila v skupino parov, ki živijo skupaj, a imajo odtujen odnos, čeprav sem ob branju občutila razliko med zgodbami, ki sodijo v to skupino, in Kokakolo. Zdi se mi, da odnosi v ''Kokakoli'' kljub vsemu na nek samosvoj način funkcionirajo, čeprav se zaključi s polomom in tragičnim koncem. Par se razume, deli si sadomazohistična nagnjenja, protagonistka govori celo o ljubezni. Prav zato to zgodbo ločujem od ostalih, saj je v drugih zgodbah odtujenost prisotna ves čas.
Osrednja tema zbirke so torej odtujeni medosebni odnosi, ki je močno povezana z erotično in eksistencialno temo, saj težave v odnosih in ljubezni povzročijo eksistencialno stisko literarnih oseb. Vse zgodbe so tako imenovane majhne zgodbe, v katerih ljubezen nima moči, da bi v življenju literarnih oseb karkoli spremenila. Gre za variacije na isto temo, saj avtor v vseh zgodbah razčlenjuje bolj ali manj abnormalne partnerske odnose generacije med tridesetim in štiridesetim letom. Avtor s tem med drugim nakazuje tudi na stanje današnje družbe, saj so vsem parom skupne odtujenost, napetost in težave pri komunikaciji. Zbirka prinaša, kot je zapisala Lucija Stepančič, nov pogled na neolepšano (slovensko) resničnost. Skupna vsem zgodbam sta tudi motiva pitja alkohola in zasvojenosti. Prav tako je v vseh zgodbah zaslediti vsaj kanček bizarnosti, ki se stopnjuje predvsem skozi zgodbi ''Izbira mačk'' in ''Dediščina'' ter doseže vrhunec z zgodbo ''Kokakola''. Prav ta se me je najbolj dotaknila in me pretresla, sploh z zaključno primerjavo, ki razčloveči literarno osebo, iz česar razberem močno kritiko današnje družbe: »Postala sem reklama na televiziji, slika na džambotih okoli mest, postala sem kokakola«. Zbirko kot celoto zajema tudi motiv cikličnosti, saj se čas v zgodbah odvija zaporedno kot letni časi. Motiv cikličnosti je prisoten tudi v zgodbah, kjer se nekdanji partnerji ponovno srečajo in se jim zdi, kot da bi bili ponovno na začetku zveze ali pa kot da se njihova zgodba nadaljuje tam, kjer se je končala, in da je vse enako kot prej. V prvi polovici knjige se pojavlja motiv elementa vode (obilne padavine, poplave, voda v kadi),razberemo pa lahko še druge ponavljajoče se motive, kot so: motiv odnosa staršev do otrok (kjer otroci zaradi nesrečnih zvez trpijo), erotične motive, motiv varanja, motiv laži, ljubosumja, ločitve, motiv osamljenosti, samomora, motiv smrti oz. minevanja, motiv sadomazohizma. Večkrat so prisotne tudi živali; nekatere vzporedno metaforično prikazujejo stanja literarnih oseb (npr. muha v zgodbi Muhe in pes v zgodbi Dediščina). Prav tako se pojavlja ponavljajoč motiv igre, ki se mi zdi v največji meri prisoten v zgodbah ''Izbira mačk'' in ''Kokakola''. V prvi si partnerja nenehno nagajata, se drug drugemu maščujeta in vračata udarce, kot da bi se zares le igrala kruto igro, v drugi pa gre za izrazito sadomazohistično igro, ki povezuje partnerja. Prave ljubezni v klasičnem, tradicionalnem pomenu torej ni; pojavi se le v zgodbi ''Dediščina'', kjer literarni subjekt pripoveduje o smrti dedka, ki je umrl le nekaj tednov za babico, saj brez nje ni mogel živeti. Tu avtor nakaže tudi na obstoj prave, večne ljubezni, ko literarni subjekt ugotavlja: »To dejansko obstaja«.
V zbirki nastopajo izstopajoči literarni liki, ki so tako izobraženi in uspešni kot tudi neizobraženi s težkim socialnim položajem. Vsem so skupne odtujenost, osamljenost, izpraznjenost in naveličanost. Nekatere osebe so imenovane, druge ne, vse pa iščejo srečo na drugačne, provokativne, celo sprevržene in problematične načine.
Pisanje je realistično, z redkimi elementi fantastičnosti, brez vtisa avtobiografskosti. Zgodbe so napisane z različnih perspektiv (so prvoosebne in tretjeosebne), zavzeti sta stališči obeh spolov. Zgodbi, napisani z ženskega zornega kota, sta vsebinsko in slogovno najmočnejši (''Dediščina, Kokakola'').
Čar napeto atmosfero poglablja tudi z opisi zunanjega dogajanja (poplave, nalivi …), z opisi bizarnih scen (sadomazohizem, pijančevanje, mučenje živali …), z opisi spolnih aktov. Točno je določil kraj in čas dogajanja (npr. Fužine, pozimi), uporabil je tudi imena realističnih, točno določenih, blagovnih znamk (orbit in fishermens friends v zgodbi ''Limonada'').
V zbirki se pojavlja tudi pogovorni jezik, ki je večinoma vezan na dialoge, a nedosledno izpeljan, saj so v isti zgodbi dialogi zapisani tako v pogovornem kot knjižnem jeziku. Pogovorni jezik se pojavlja tudi izven dialoga, predvsem pri prvoosebnih pripovedovalcih, ki s tem vzpostavijo neposredni stik z bralcem, ga nagovarjajo. Posebnost je zgodba ''Nekaj brni'', ki je v celoti napisana v pogovornem jeziku. Vsebuje tudi povedi brez končnih ločil, s čimer izraža nedorečenost, nedokončanost, prekinjenost. Prav zaradi tega je težje berljiva, saj so stavki tudi pomensko nedokončani. Prisotni so zelo kratki, okrnjeni stavki, ki prikazujejo odtujenost in komunikacijsko blokado. V zbirki so prav tako prisotne prvine nižje pogovornega jezika (vulgarizmi in kletvice), zanimive so tvorjenke pogovornega jezika, kot na primer ''»izbacivač«'' za varnostnika v zgodbi ''Nekaj brni''. Ob tem seveda zavzema pomembno mesto dialog, ki prikazuje komunikacijsko blokado in močno odtujenost.
2.1 Obnove
*''Kratki stiki'' (približno 2000 besed)
Zgodba prikazuje par, ki ne živi več skupaj, a ohranja stike zaradi njunega otroka. Dogajanje je postavljeno v Fužinske bloke na prvi dan novega leta. Neimenovana moška literarna oseba pride k svoji nekdanji partnerici Ani, ker bi rad sinu Goranu dal novo darilo. Dan prej je že bil pri njiju in mu dal velikega plišastega medveda, s čimer sin ni bil zadovoljen, zato mu je prinesel novo darilo, najnovejši model avtomobila na daljinsko vodenje. Njegova nekdanja partnerica Ana ga z nelagodjem spusti v stanovanje, saj otroka ni doma, njej se pa mudi. Z njim ohranja stike le zaradi otroka, sicer pa noče ničesar več, saj ima novega partnerja. Priganja ga, naj hitro pove, kaj hoče, saj se z njim nima več kaj pogovarjati in mu noče govoriti o svojem novem, boljšem življenju. On ima težave z izražanjem, opogumlja se s pitjem alkohola. Opraviči se ji za pokvarjen zadnji skupni dopust in za neprimerno darilo, ki ga je kupil otroku. Ane njegova opravičila ne zanimajo, še vedno je jezna nanj in vesela, da ni več z njim. Nato gre ona v kad, on pa ji kljub njeni prepovedi sledi. Najprej iztakne fen iz vtičnice, po prepiru pa ga spet vtakne in prižge. Ana se ustraši in skoči iz kadi, on zrak usmeri v njeno telo, nato pa vrže fen v vodo. *''Muhe'' (približno 2900 besed)
V zgodbi nastopata Zoran in Mojca, ki sta ločena že 10 let. Dogajanje je postavljeno v Fužine okrog novega leta. Oba sta na zunaj zelo spremenjena. Ona ga povabi na večerjo, kjer se napijeta in kasneje končata pri njem v postelji. Zjutraj se Zoranu zdi, kot da je vse kot pred desetimi leti, čeprav oba čutita nelagodje. Med zajtrkom opazi še več sprememb na njej, katerih se zaveda tudi sama. Nato odideta skupaj po nakupih, se spet napijeta in znajdeta v postelji. Ona začne govoriti o svojih problemih z alkoholom, on pa razlaga o električnem mrku. Zoran se spomni, da se med njima enkrat že ni izšlo in da je za njiju prepozno. V zgodbi se pojavi tudi muha, ki je zimo zamenjala za pomlad zaradi centralne kurjave. Zoran jo je spustil ven, kasneje pa nazaj noter, kjer jo je zmečkal s kozarcem in vrgel v smeti. *''Preveč snega'' (približno 1600 besed)
Prvoosebni pripovedovalec skrbi za svojo mamo, ki si je zlomila nogo, in je zato veliko zdoma. Ko se dan pred novim letom vrne zvečer domov, najde ženo Kiki, ki se je v kopalnici urejala zanj. Skuša ga zapeljati, a on se ji izmika. To jo užali, zaneti se prepir. Ona ve, da jo on vara ter zapravlja denar za kokain, on pa ji laže. Kiki je ljubosumna, ker naj bi šlo pri varanju tudi za čustva. Ko ji on delno prizna nezvestobo, mu skuša vrniti s tem, da mu reče, da ga je tudi sama prevarala. Ona bi rada stvari razčistila, on pa ne. Kasneje tudi ona obupa, opita zaspita pred televizijo. Ko se zbudi, ji pregleda torbico in telefonska sporočila, kjer ne najde nobenih sledi o njenem varanju. Na koncu družinsko srečo primerja z modrim plinom. *''V okvari'' (približno 2100 besed)
Žena prvoosebnega pripovedovalca Tanja vzame pet pomirjeval skupaj z alkoholom. Znajde se v zelo slabem čustvenem stanju, na robu joka. Sprašuje ga, če jo bo vrgel iz stanovanja. Nato se začne jokati, kar pri njem povzroči erekcijo. Vpraša jo, zakaj ga ponižuje, ona pa se le nasmehne. On zanjo poskrbi tako, da ji v kavo strese sol, da izbruha popiti alkohol. Tanja mu kaže buške in vbode sponke na roki, ki naj bi bile posledice tega prepira. Teden dni kasneje se dobita v baru Zamorec, kjer se obnašata, kot da se ne poznata. Stike navezujeta z drugimi in se medtem opazujeta. Oba se napijeta in pristaneta na stranišču, kjer imata v sosednjih kabinah spolni odnos z drugima osebama. On ženski pljuva na oči, saj potrebuje stimulacijo v obliki solz. Ko zaključijo, se skupaj, tesno objeta, odpravita domov. Prepričana sta, da lahko le s takim odnosom zdržita skupaj. *''Kdo je srečen?'' (približno 1700 besed)
V zgodbi nastopata dva para: Beno in njegova zaročenka Breda ter Gašper in njegova žena Lori. Zunaj močno dežuje, zato bosta Gašper in Lori nekaj dni preživela pri prijateljih, saj njuno stanovanje poplavlja. Med pogovorom veliko pijejo. Gašper izjavi, da njegova bivša žena nikoli ni doživela orgazma, Lori pa meni, da je vse več emocionalno nezadovoljenih moških in fizično nezadovoljenih žensk. Bredi je neprijetno in jih skuša zamotiti s hrano, Beno pa uživa. Gašper nadaljuje s pripovedovanjem o svojem odnosu z bivšo ženo Moniko, s katero sta imela urejen odnos, ko pa sta izgubila službi, so se začele težave: ona je predlagala, da najameta še en par za spolni odnos. Lori se ob vsem tem počuti neprijetno. Breda odide na stranišče, ostali trije pa se zabavajo s pljuvanjem po sobi. Ko se vrne, pove, da je stranišče že poplavljeno, zato se odpravijo v stanovanje Bena in Brede. *''Desna roka'' (približno 1400 besed)
Zgodba govori o odtujenem odnosu Lidije in Mira. Prihajata iz slabega socialnega položaja, saj njuno stanovanje zamaka voda. Miro se je po tem, ko je izgubil desno roko, močno spremenil in se ukvarja samo še z ljudmi brez rok. Želi jih najti in jih povezati v svoje društvo, a s tem le zapravlja še zadnji denar. Žena Lidija je zaradi tega v stiski in se tolaži s hrano, zaradi česar postaja vse bolj okrogla in nezadovoljna s svojim videzom. Počuti se osamljeno, svoje nezadovoljstvo pa jasno izraža vsem, ki jo želijo poslušati. Na koncu se odloči pretrgati to zvezo s samomorom: vzame tablete in se uleže v kad. *''Zlate niti'' (približno 2300 besed)
Tretjeosebni pripovedovalec govori o Lauri, ki je zelo obremenjena s svojim zunanjim videzom, ima bulimijo in jemlje tablete. Obremenjuje jo predvsem staranje. Po obisku kozmetičarke, ki ji napove, da bo čez pet ali šest let dobila gube, je prepadena in obupana. Kozmetičarka ji zato pove, da obstaja nov lepotni poseg, ko ti pod kožo vgradijo zlate niti, ki zgladijo kožo. Iz obupanosti prvega moškega, ki ga sreča v salonu, povabi v posteljo. Odideta v hišo njenega nedavno pokojnega dedka, kjer imata spolni odnos, po katerem je ona do njega popolnoma hladna in odsotna. Ob znakih svojega staranja na poti iz službe opazuje ljudi in njihove gube, v postelji pa z rokami preverja svojo kožo in morebitne gube. Spomni se tudi zgubane podobe svoje mame, preden je umrla. Ko se v dedovi hiši zbudi iz morastih sanj, vidi na omari okroglo belo liso, za katero ne ve, kaj je, ve pa, kaj bo storila. Tu ostaja odprto vprašanje, kaj to pomeni. *''Red shop'' (približno 2000 besed)
Moški se pred dežjem zateče v erotično trgovino. Opazuje različne predmete ter se ob pogledu na erotično perilo spomni na odnos z ženo in ljubico Tatjano. Žena ve, da jo vara, a on ji to taji. Do nje ne čuti ničesar, prav tako do ljubice, ki bi od njega rada vedno več. To je zanj začetek konca, saj se mu zaradi nje ne ljubi izgubljati energije. Predstavlja si, da se ljubi z obema hkrati in jima menjava erotično perilo. Predstavlja si tudi ženino presenečenje ob darilu in moment sprave, ko se preko telesne ljubezni njun odnos zbliža, a takoj spet odtuji. Na koncu kupi dva kompleta erotičnega perila: belega za ženo, saj hoče z njo nadaljevati, črnega pa za prodajalko, kar pomeni, da se je odločil pretrgati odnos s Tatjano in jo zamenjati s prodajalko, ki mu je dala svojo telefonsko številko. *''Drugi na spisku'' (približno 1900 besed)
Oseminštiridesetletni moški pride v hišo in zaloti svojo služkinjo Heleno z neznanim moškim. To ga ne vznemiri preveč, saj ga ona popolnoma nadvlada in počne, kar si želi. On je nekdanji zasvojenec z alkoholom, v katerega je zapadel po ločitvi z ženo, katero je zasačil z ljubimcem. Ženinega ljubimca je napadel, ona pa je nato ranila njega. Celo življenje je imel težave z ženskami, saj je moral vse plačevati. Ko začne služkinji razlagati o svojih težavah v službi, mu ona reče, naj vzame svoj delež in začne na novo. Na koncu ga zapelje in mu reče, da lahko skupaj začneta na novo in da si najbrž v službi želi spet biti drugi. Celo življenje je navajen biti drugi: v odnosu z ženo, v službi in v odnosu s služkinjo. *''Limonada'' (približno 3400 besed)
Prvoosebni moški pripovedovalec se po petih letih sreča z nekdanjim dekletom Nino. Skupaj gresta na morje. On se je v teh petih letih ločil, ona pa se je poročila z Maksom in dobila otroka. Pove mu, da je njen mož v nesreči ostal brez nog in se zaradi tega močno spremenil, začel se je ukvarjati z ilegalnimi posli. Spremenil se je tudi osebnostno, zaradi česar je njun odnos postal odtujen. Ona lahko sicer dela kar hoče, vendar jo Maks stalno nadzoruje. Nina bivšemu fantu pripoveduje o nesrečni smrti Irme in Edija, pove mu tudi, da bo njegov denarni dolg odpisan. *''Nekaj brni'' (približno 3000 besed)
Hčerka je morala na zdravljenje, saj si je zaradi stiske prerezala žile, njen oče, pripovedovalec zgodbe, pa neprestano pije. Z ženo imata odtujen odnos, oba sta službeno zelo zaposlena: on je službeno v Portorožu, ona pa v Frankfurtu. Z ženo se pogovarjata, a on se ne drži dogovora, saj naredi ravno to, kar ji je obljubil, da ne bo. Gre v bar Tajfun, kjer uprizori bizarno situacijo, saj se zlaže, da je slep, da ga spustijo noter, pijan urinira po tleh, na koncu pa pretepe varnostnika. *''Izbira mačk'' (približno 1900 besed)
Partnerja v tej zgodbi drug drugemu namerno povzročata bolečino in trpinčita drug drugega. Oba sta že bila poročena, v skupnost sta pripeljala vsak svojega otroka. Njun odnos je odtujen in sovražen, ujeta sta v igro, v kateri drug drugemu nagajata. On namerno ni popravil centralne kurjave, da jo je zeblo, in ji ob tem lagal, da so serviserji zasedeni in da rezervnih delov ni na razpolago. Meta se mu maščuje s tem, da mu uniči smučanje v Avstriji, kar ji on vrne s tem, da ji nastavi klimo v avtu tako, da ji ledeno mrzel zrak neprestano piha v noge. Zopet mu vrne s tem, da ga pelje v restavracijo, kjer so se ljudje zastrupili s hrano, tako da on za dva tedna obleži. Ona se hoče z njim pogovoriti, a on je mnenja, da imata zdrav odnos. Nekega dne se ona napije v lokalu in ga prevara, naslednji dan pa ji on povozi in s tem ubije mačko. Pretvarja se, da ni kriv, ona se zopet skuša pogovoriti, a on trdi, da je vse v redu. Meta pelje mačko na obdukcijo k prijateljici Marti, h kateri se kasneje vrne. Tam sreča svojo mrtvo mačko. *''Dediščina'' (približno 1900 besed)
Prvoosebna ženska pripovedovalka dobi dedkovo hišo sredi Golovca z nevarnim psom, da bi pazila nanjo, dokler ne uredijo dedovanja. Ljubimec Dražen, ki ima ženo, je zvečer prihajal k njej. Dražen spusti psa, ki je bil po izgubi gospodarja popolnoma brez življenja, da bi začutil svobodo, prebolel izgubo in sprejel novega gospodarja. V časopisu nato prebereta, da je pes nekega otroka pogrizel do smrti in napadel starejšo gospo. Ker je ona novinarka, mora o tem celo poročati svojemu šefu. Njuna zveza se zaradi te situacije zaostri, zapleteta se v psihološko igro, začneta se tepsti. Nato se umirita, on se zateče k alkoholu, ona pa k drogi. Njuna napetost se nato preseli še v sadomazohistično seksualnost. Na koncu se napetost stopnjuje, ko zaslišita šume ob prihodu psa, ki pride domov popolnoma pomirjen. Dražen nato odide, ona pa ubije psa. *''Kokakola'' (približno 3500 besed)
Gre za prvoosebno izpoved ženske pripovedovalke, ki pripoveduje del svoje življenjske zgodbe. Njeno posebno nagnjenje je mučenje sebe in drugih, prakticira fizični mazohizem in psihološki sadizem. V mladosti je mučila in poniževala brata. Mučila je tudi sebe, saj ji je bolečina od nekdaj predstavljala užitek: že v mladosti si je odtrgala košček stegna in ga pojedla. Bila je osamljena, zapirala se je vase in se posvečala svoji obsesiji do bolečine. Ni vedela, zakaj je to prepovedano in nesprejemljivo, saj ji ni jasno, kdo je žrtev, če človek daje svoje telo prostovoljno v mučenje. O svoji nekdanji prijateljici in ženi svojega brata Mateji pravi, da ima tudi ona v sebi nekaj užitka do mučenja, a to skriva pred svetom in se za zaprtimi vrati izživlja nad bratom, vendar pa se to ironično poimenuje normalni del zakona z dominantno žensko. Na skrivaj je mučila tudi živali, pri čemer ji je užitek povzročala predvsem identifikacija z živaljo in njeno bolečino. Kmalu ji to ni več zadostovalo, potrebovala je živo osebo, vseeno katerega spola, saj ji užitka ni predstavljalo telo, ampak mučenje. Najprej je začela z ženskami, nato pa je spoznala ljubezen svojega življenja, Matica, s katerim je delila tudi ljubezen do bolečine in seksualnih sadomazohističnih iger. Ko sta se poročila, je njuna zveza začela propadati, saj je on poroko razumel na vsakdanji način, bil je ljubosumen na njeni dve ljubimki. Postajal je čedalje bolj čustven, čedalje več je pil. Njo je ta čustvenost utrujala, želela si je njegove nasilnosti. Ko ga je zapustila, je naredil samomor, njo pa so kriminalisti prišli spraševati, kaj se je dogajalo med njima. Pokazala jim je svoje izmaličeno telo. Vsi so bili zgroženi. Samodejno so sklepali, da jo je mučil proti njeni volji. Postala je simbol vseh mučenih žensk.
2.2 Kritike
Kritike in ocene Čarove zbirke V okvari so napisali: Lucija Stepančič, Gaja Kos, Irma Plajnšek, Helga Glušič, Danijel Vončina, Jasna Vombek, Milanka Trušnovec, Urban Vovk, Bernard Nežmah in Uroš Črnigoj.
Na kratko bom predstavila tiste kritike in ocene, do katerih sem imela dostop.* Lucija Stepančič je v svoji kritiki zapisala, da nam Aleš Čar z okvaro prinaša nov pogled na neolepšano (slovensko) resničnost. Govori o intimi, ki to ni. Čar bralca ne obremenjuje s staromodno navlako nežnosti, poetičnosti in strastnosti, navdih išče v malignih duševnih stanjih. »Avtorska zloslutnost je po neki zlovešči logiki izenačila tako otopele ločence in pare kot tudi dovčerajšnje boeme, nališpane damice in poslovne Barbike, režiserje zakulisnih igric ter hude deviante z razgledom na najbolj posvinjano človeško dno.« Vsi drugačni in hkrati vsi enakopravni v odtujenosti. Kratki stiki označujejo stanje in ne dogodka, saj gre znotraj življenjskega sloga akterjev za vrsto drobnih vžigov, ki pa ne pripeljejo nikamor. Globina problema je vedno le nakazana, saj Čar raje zajadra v širino kot v globino. V zgodbah ni krivcev in žrtev, tako kot tudi ni jasno, na kateri točki vse stvari tako neubranljivo krenejo navzdol. Avtor se torej izogiba kakršnemu koli razsojanju in vpletanju v dogajanje. Zanimivo je, da o »pravi ljubezni« govori le najbolj dekadentna od vseh, tržaška sadomazohistka. Vse, kar velja na človeški, se v Čarovih zgodbah uveljavi tudi na živalski ravni. V zaključku doda, da okvara v naslovni zgodbi navsezadnje sploh ni okvara in tako nikakor ne namiguje na okvarjenost avtorja oziroma oseb, končno mnenje pa prepušča bralcu. * Gaja Kos opaža, da je kratka proza vse bolj popularna in navede njene prednosti. Na kratko komentira zgodbe in primerja Čarov jezik pisanja kratke proze z jezikom v njegovem prvencu. V zbirki je njegov jezik bolj skop, stavki pa kratki. Zgodbe so proti koncu zbirke vedno boljše, pritiskajo na bralca in zahtevajo njegove simpatije, empatije, odpor in čudenje. Tistim v časovni stiski priporoča v branje (vsaj) te zgodbe: Desna roka, Nekaj brni, Izbira mačk, Dediščina in Kokakola. * Helga Glušič je zapisala, da Čar z zbirko V okvari stopa v smer novega oblikovanja pripovedi. Poseben izziv najde v opazovanju človekove intime, predvsem erotične razklanosti in nerazberljive duševnosti. Nadalje piše: »Čarove zgodbe temeljijo na premišljeni shemi povezav med vzdušjem izhodišča, točnim orisom prostora, rastočo napetostjo in negotovostjo konflikta z zaznavo duševnega neravnovesja, kar vodi v medsebojni stik (ali prekinitev stika) in v presenetljiv, tudi dvoumen ali zgolj nakazan obrat in konec s prispodobo, trpko, posmehljivo ali groteskno poanto.« Pomembno se mi zdi, da omeni zgradbo zgodbe Limonada, ki je razdeljena na tri dele in je oblikovana kot gradivo za daljše besedilo. Tudi ona izpostavlja kot vsebinsko in slogovno najmočnejši zgodbi Dediščino in Kokakolo: »Obe odlikujejo opisi izjemnih duševnih stanj, ki jih sproži nasilje, povezano s čustveno ranjenostjo, odtujenostjo in krivdo.« * Danijel Vončina: »Poseben čar pričujočega Čarovega dela je v tem, da bralca zares in popolnoma prevzame, natančneje, se boleče (bodeče etc.) zakuje vanj, šele kot celota oziroma vsota prebranega.« Čarovo pisanje, ki zahteva discipliniranega bralca, označi za izvrstno in izredno. * Jasna Vombek v ospredje postavi večno problematičnost odnosa »nje in njega« v dualni ali pa pluralni obliki. Čarov dialog označi za fluiden, sočen in brezkompromisen, mestoma prevešajoč se v monološke nianse, ki ga poganja neusahljivi libido njegovih protagonistov. * Milanka Trušnovec je zapisala, da v zbirki nihče ni zgolj rabelj in nihče zgolj žrtev, da čistih grešnikov ali čistih svetnikov ni. Napis z vrat stranišča razširi na celotno zbirko: »Po štirinajstih zgodbah se zdi, da zveza med slehernim moškim in žensko slej ko prej iz najrazličnejših razlogov začne spominjati na zamašen javni WC.« Brskanje po človeku in seciranje označi za specialnost in temeljno obsesijo avtorja. Za razliko od prvenca Igra angelov in netopirjev, Čar zgodbam V okvari ni pripisal, da so osebe izmišljene, saj ni bojazni, da bi se lahko v njih kdorkoli našel. * Urban Vovk govori o delu Čas kratke zgodbe Toma Virka, Čara pa postavi ob Dušana Šarotarja, Polono Glavan, Mojco Kumerdej in Andreja Skubica. Meni, da v Čarovih zgodbah ni utrujajočega variiranja na isto temo in izčrpavanja motivike. Omeni prepletanje zgodb, ki so povezane skupaj preko pripovednih detajlov. Čarovi junaki se pri preigravanju in igri preizkušanja novega, tveganega ter nekonvencionalnega ne zmenijo za robove in omejitve: »/…/ saj jih lahko le brezobzirna igra na vse ali nič vrne nazaj k njim samim in daje začasno srečo.« Literarne osebe primerja s človekom iz Kassovitzevega filma Sovraštvo (La haine). V zaključku se dotakne še slogovno-jezikovnih pripovedi, kjer se porajajo pomisleki o doslednosti ali bolje nedoslednosti uporabe pogovornega jezika. Zaključi z mislijo: »Kljub temu pa gre po mojem mnenju za kratkoprozni vrhunec minule literarne sezone pri nas.« * Uroš Črnigoj v uvodu predstavi Čarova dela. Slog iz zbirke V okvari označi za minimalističen in učinkovito odmerjen, poudari cinizem. V zbirki je zaznati tri sklope, v katere so tematsko povezane zgodbe. Splošen vtis, ki ga pusti zbirka, je »/…/ vtis ranjenega sveta, ki mu dajejo barvo cinične domislice medsebojno odtujenih posameznikov.« Dodaja: »V močnejših zgodbah /…/ je zasuk nekoliko bolj podrejen psihološki logiki likov in mu uspeva zaokrožiti dogajanje v skorajda poetičen iztek.« S to zbirko se avtor predstavlja v zrelejši luči.
2.3 Prevodi
Zbirka V okvari je prevedena v dva jezika. V hrvaščino (''U kvaru'') jo je prevedla Jagna Pogačnik, v poljščino (''Awaria'') pa Wojciech Domachowski.
2.4 Nagrade
Nagrade
* Leta 1994 za najboljšo študentsko zgodbo* Leta 1998 za najboljši prvenec zadnjih dveh let (roman Igra angelov in netopirjev)
Nominacije
* Leta 2000 za Delovo nagrado kresnik (roman Pasji tango)
* Leta 2004 za nagrado Prešernovega sklada (zbirka V okvari)
* Leta 2012 za Delovo nagrado kresnik (roman O znosnosti)
3 Viri in literatura
Viri
Aleš ČAR: ''V okvari: kratka proza''. Ljubljana: Študentska založba, 2003.
Literatura
Aleš ČAR: Knjiga kresnih priznanj: Aleš Čar. ''airBeletrina''. 20. junij 2012.
N. N.: Aleš Čar. ''knjigarna-beletrina''.
N. N.: Aleš Čar. ''Portal slovenskih pisateljev''.
N. N.: Aleš Čar (predstavitev/interview). ''Cultural broadcasting archive''. 5. november 2005.
Nadja ČERNE: Erotična ljubezen v zbirkah kratke pripovedne proze (2000-2005): diplomsko delo. Ljubljana: [N. Černe], 2011.
Uroš ČRNIGOJ: V okvari: Aleš Čar, V okvari, Beletrina, 2003. ''2000: revija za krščanstvo in kulturo'', 162-164 (2004). 314-315.
Helga GLUŠIČ: Vprašaj v zenicah. ''Književni listi: štirinajstdnevna knjižna priloga časnika Delo'', (2003). 17.
Gaja KOS: Aleš Čar, V okvari: Študentska založba, Ljubljana 2003, knjižna zbirka Beletrina. ''Ampak: mesečnik za kulturo, politiko in gospodarstvo'', 5/3 (2004). 65.
Lucija STEPANČIČ: Aleš Čar: V okvari. Študenstka založba, 2003 (knjižna zbirka Beletrina). ''Sodobnost'', 68/4 (2004). 491-493.
Milanka TRUŠNOVEC: Čas za remont (ali vsaj za inventuro). ''Idrijski razgledi'', 49/1 (2004). 124-126.
Jasna VOMBEK: Lebdeči krogi izčrpavanja, lebdeči krogi ljubezni: Aleš Čar, V okvari. ''Mentor: mesečnik za vprašanja literature in mentorstva'', 25/5 (2004). 82-83.
Danijel VONČINA: Aleš Čar: V okvari. ''Mladina'', 42 (2003). 20. oktober 2003.
Urban VOVK: O čem molčimo, ko govorimo o ljubezni: Aleš Čar: V okvari: Študentska založba, Ljubljana 2003 (Knjižna zbirka Beletrina). ''Literatura'', 16/160 (2004). 141-146.


Barva laži in Novele

Tomaž JANEŽIČ: ''Barva laži in Novele.'' Ljubljana: Trubar, 2005. 259 str.
1 O avtorju
Tomaž Janežič je slovenski pisatelj, fotograf, pesnik in esejist. Rodil se je 25. 7. 1977. Ima svojo spletno stran, na kateri pa je zelo malo podatkov o njegovem življenju. Zapisal je, da je bila njegova prva stvaritev ''Menuet za čembalo'', ki ga je napisal kot trinajstletni deček. Poezijo je začel pisati že pri petnajstih, kasneje pa je napisal še nekaj tragedij po Shakespearovem in Mrakovem vzoru. Leta 1997 je objavil svoje prve pesmi. Pozneje se je v njem ponovno prebudila ljubezen do filma (ki jo je gojil že kot otrok) in začel je stopati tudi v tej smeri.
2 Dela
2.1 Romani
*''Markizino maščevanje'', Samozal. T. Janežič, (2007)
*''Projekt Imperator'', Samozal. T. Janežič, (2007)
*''Neptunovo vstajenje'', Samozal. T. Janežič, (2008)
*''Smisel in revolt'', Samozal. T. Janežič, (2010)
2.2 Kratka proza
*''Barva laži in Novele'', TRUBAR, (2005)
*''Oko oblasti'', Samozal. T. Janežič, (2009)
2.3 Poezija
*''Mrmranje modrine'', TRUBAR, (2006)
2.4 Italijanska poezija
*''Sembianze''*''I confini labili''*''Inganno''
2.5 Filmski eseji
*''Mulholland drive''*''Poletna zgodba''
3 O zbirki
Knjiga ''Barva laži in Novele'' je zbirka enega romana in devetih novel, ki obsegajo od 1089 do 28 851 besed. Zbirka je izšla v Ljubljani leta 2005 pri založbi Trubar.
Avtor je na svoji spletni strani zapisal, da delo ''Barva laži in Novele'' "obravnava temeljno razhajanje med močjo in vrednostjo. V tem pogledu predstavlja nasprotovanje Nietzschejevi filozofiji, ki je v knjigi ''VOLJA DO MOČI'' eksplicitno izražena kot pristajanje na vrednost merjeno s stališča moči. Po tem pojmovanju je vrednost človeka premosorazmerna s stopnjo moči, s katero razpolaga. Roman Barva laži dokazuje nasprotno."
Na zadnji platnici knjige je zapisano: "Barva laži je psihološki roman in eksistencialistična parabola o svetu, kjer pogajalske pozicije posameznikov niso nikoli izenačene."
Naslov zbirke je vzet iz romana, ki govori o moči laži. Skozi celoten roman se pri vsaki osebi pojavljajo laži, ki pa jih na koncu drago stanejo. Drugi del naslova ''Novele'' pa je zaradi devetih novel, ki so v knjigi.
Avtor v svojih delih odpira vprašanja o eksistenci in transcendenci, absurdnosti prostora-časa, totalitarnosti družbenih sistemov in ideologij.
4 Motivno-tematska analiza
Janežič na svojem spletnem portalu piše, da "tematika novel obravnava vprašanja umetnosti, odnosov med spoloma, razmerje človeka do prostora in časa, ontološka vprašanja, razliko med javnim in zasebnim."
Motivi, ki se pojavljajo v delih, so: motiv smrti, zasvojenosti, prostitucije, laži, negotovosti, umetnosti, prevare, posilstva.
5 Jezikovno-slogovna analiza
Avtorjev jezik je bogat z metaforiko. Na začetku knjige najdemo citate Alfreda Adlerja, Alberta Moravia in Montala. Na začetku šestega poglavja v Barvi laži je del besedila iz ''Ungarettijeve'' pesmi ''Gridasti: Soffoco''. V Barvi laži in v noveli Veliki metafizik najdemo razmišljanje, v novelah Slepilo ter Poletje in senca pa tok zavesti. V novelah Poletje in senca in Učna ura najdemo pesmici ("Le jutri in spet jutri …"; "O, duša, kaj še upaš …"). V noveli Memento se pojavita besedi ''modus vivendi'' iz latinskega jezika, pomenita pa življenjski slog oziroma način bivanja.
V noveli Učna ura pa avtor uporabi sleng ("Bil sm tvoj učenc.";"Kaj si reku?") in kletvico (prasica).
6 Pripovedovalec
Pripovedovalec je v vseh novelah tretjeosebni, razen v noveli Memento je prvoosebni.
7 Novela
Prva zgodba je po obliki roman, ostale pa so novele.
8 Obnove posameznih zgodb
* Barva laži (približno 28 851 besed)
Anja študira politologijo in se zaradi slabega razumevanja s starši preseli na svoje. Suzana pa živi s fantom in študira ekonomijo. Ker postaja njen fant Goran vse bolj obseden z njo, se odloči, da se razide z njim in se odseli. Odzove se na Anjin oglas, v katerem išče cimro. Anja in Suzana postaneta sostanovalki. Tudi Anja se razide s fantom Aljošo in postane par s Suzano - kljub nasprotovanju okolice. Ko Anja izve, da se Suzana v popoldanskem času ukvarja s prostitucijo, se sproži niz nezaželenih dogodkov. Anja in Suzana se sporečeta in Anja od Suzane zahteva, da se odseli. Medtem Suzano posili Anjin nekdanji fant Aljoša, ker ga je vedno zavračala. Ko to izve Suzanin nekdanji partner Goran, se odloči, da se mu maščuje, in ga zabode z nožem. Aljošo odpeljejo v bolnišnico, kjer se ne pokesa svojih dejanj, Anja in Suzana pa se še zadnjič srečata v parku, kjer se, kljub Anjini prošnji, naj se vrne k njej, Suzana odloči, da se za vedno razideta.
* Benečanska maska (približno 2617 besed)
Delfina je med igranjem menueta opazila masko na polici. Zelo jo je privlačila in želela si jo je nadeti. Menila je, da se bosta maska in menuet zlila v eno in bo lahko še lepše igrala. Masko je prijela v roko in čudilo jo je, da je bila narejena po njenih merah. Predvidevala je, da je lastnica te maske morala biti zelo vešča in prekaljena v preigravanju in poigravanju z občutki drugih. Tako je bila prevzeta, da ni opazila Adriane, ko je vstopila. Rekla ji je, da je sploh ni prepoznala, in jo vprašala, kje je našla to masko. Priznala ji je, da jo ta maska navadaja z neprijetnimi občutki, in jo prosila, naj jo sname, saj to ni ona. Delfina ji je odgovorila, da zaradi maske lahko bolje igra, da se je naučila igrati z eno roko. Nato je Adriano začela božati po vratu. Adriana se je prestrašila, začela je vpiti, naj neha, da to ni ona. Delfina pa ji je priznala, da res ni, da naj se ji prepusti, naj se ne umika, da Delfine ni več, da je mrtva in da maska živi skozi njo. Nato si jo je na silo vzela.
* Intimnosti (približno 2622 besed)
Silvija nikakor ni mogla razumeti Rebeke, kako je lahko snemala pornografske filme. Zanjo je bila rjuha simbol intimnosti, nekaj zasebnega, nekaj, kar je delila samo z Robertom. Zaradi tega se je počutila veliko bolj resnično, ker je vedela, da je to samo njuno. Tisti dan je na kosilo povabila Rebeko in Johna. Odločila se je, da bo izvedela, ali res uživa v tem delu ali ji samo prija, da jo moški občudujejo. Rebeka ji je odgovorila, da je pomembno, da delaš tisto, v čemer uživaš, in da ona večino časa uživa v svojem delu, rada ima pa samo Johna. Silvija jo je obtožila, da je cipa, takrat pa jo je John udaril. Odšla sta. Silvija je začela vpiti na Roberta, zakaj je ni branil. Odgovoril ji je, da se je Rebeka obnašala čisto normalno in spoštljivo in da je ona tista, ki jo vidi kot cipo. Robert ji je odprl oči in ji povedal, da se ona boji Rebeke, ker se boji uživati v seksu, in da se počuti, kot da je njen spol ogrožen in njena ženskost izničena.
* Slepilo (približno 4075 besed)
Druščina se zbere na otoku, da bi posneli spot za pevko. Pevka želi, da se v spotu vidijo galebi, režiser pa ne. Tako se med njima vname prepir. Zmerjata se, prepir pa prekine klic iz agencije. Šef režiserju zagrozi, da bo ostal brez službe, če ne bo upošteval pevkinih želja. Takrat postane ponižen. To pa ni všeč njegovi punci Teji, saj je z njim ravno zaradi njegove samozavesti in moči. Ko vidi, da je vse skupaj le maska, je zelo jezna in razočarana. Želi si le njegove smrti. Gre v morje, da bi se osvežila. V daljavi zasliši helikopter s snemalno ekipo in z režiserjem. Ne ozre se. Naenkrat motor utihne. Ozre se in vidi, da je strmoglavil. Takrat se ji v glavi odvrti film tega dne. Tolaži se, da je ta dogodek le naključje, da ga ne sme razumeti kot vsoto vseh napetosti. Bilo bi preveč srhljivo znamenje. Čeprav si je želela njegove smrti, ni bila ta želja nič večja od drugih, ampak uresničila se je ravno ta. Spoznala je, da moč ni vse, lahko pa pripelje do neželenih dogodkov.
* Videz stvari (približno 3249 besed)
Maja, David in Igor so odšli skupaj na morje. Maja in Igor sta par, Igor in David pa najboljša prijatelja. David in Igor pišeta scenarij za film. David meni, da mora film vsebovati veliko nasilja in seksa, da mora biti vse jasno in bizarno, Igor pa meni, da mora prikazovati realnost, umetnost. Enotna sta si le pri tem, da mora biti film takšen, da si ga bodo ljudje zapomnili. Takrat vstopi Maja. Vpraša ju, ali jima ni dovolj resničen svet, ali res potrebujeta še enega, ki pa je po njenem mnenju vedno grši od realnega, saj ga ustvarjajo zafrustrirani ljudje. Nato odide. David je vesel, da sta se Maja in Igor sprla, saj mu je Maja všeč. V glavi se mu odvrti prizor, kako zasleduje Majo in jo posili. Medtem Igor najde Majo v spalnici. Maja mu očita, da si je ne želi več, da jo povabi na morje, zraven pa pripelje še Davida. Igor ji zagotovi, da to ni res in da mu je ona dovolj. Obljubi ji tudi, da ne bo več pisal scenarijev in da David nikoli več ne bo prišel k njemu. Predata se posteljnim užitkom. Čez mesec dni Igor čisto slučajno v časopisu vidi Davidovo osmrtnico.
* Veliki metafizik (približno 2949 besed)
Miroslav ni vešč socialnega življenja, za kar krivi šolo. Meni, da bi v šoli morali poučevati predmet »Razumevanje med spoloma in umetnost zapeljevanja," namesto da nam vcepljajo matematične, fizikalne, biološke koncepte. Med ljudmi se ne počuti dobro, ampak se zvečer vseeno odpravi v klub. Opazuje ljudi, nihče pa ne opazi njega. Nato v klub vstopita njemu na las podoben človek in njegova punca. Ves čas sta v družbi, v krogu prijateljev. Miroslav ne ve, ali sanja ali je to res njegov dvojnik. Razmišlja, kako lepo bi bilo, če bi bil on na njegovem mestu, vendar po drugi strani ne more verjeti, kako lahko ljudje živijo tako, da svet kar zdrsne mimo njih. Sklene, da se bo sam zavedal svoje sreče. Nato se njegov dvojnik odpravi iz lokala, Miroslav pa za njim. Izvleče nož in ga z ročajem udari po glavi. Dvojnik omedli. Miroslav se preobleče v njegova oblačila in odide nazaj v klub. Pridruži se druščini in se pretvarja, da je on njegov dvojnik. Ko se njegov dvojnik vrne v klub ves pretepen, preoblečen in z odpeto jakno, zavpije, da ga je pretepel Miroslav, da je on pravi. Miroslav za trenutek postoji, pogleda punco, in ko vidi, da punca nič ne sumi, plane v glasen krohot.
* Memento (približno 2493 besed)
Pripovedovalca je prevzela Irenina lepota, za katero pravi, da je bila fotografske vrste: brez poleta, brez ognja, statična; njena moč je bila v njenem samoljubju, bila je popolnoma brezčutna do drugih, tuje nesreče in težave je niso zanimale. Bila je princeska, ki je verjela, da se njej slabe stvari ne morejo dogajati. Bila je tiste vrste deklica, ki je imela lastnosti idealnega partnerja napisane na listku. Nek večer sta sedela v kinodvorani, pripovedovalec je opazoval njen profil, ona pa niti trznila ni. Ker sta se oba zanimala za film, sta se na drugi zmenek odpravila v Avditorij Portorož. Ko je za njima vstopila tretja oseba, Irenina znanka, se za pripovedovalca sploh ni več zmenila. Vstal je in odšel tesno mimo njiju, da bi ga Irena opazila, pa se niti zganila ni. Zanjo je bil kot stvar, ki biva v istem prostoru kot ona. Ko se je filmska predstava začela, sta se začela prepirati. Pripovedovalec ji je očital, da je popolnoma brezčutna, da ji ugaja, če ji nekdo dvori, ona pa mu je odgovorila, da je samo vljudna, če gre kdaj z njim ven in naj si ne dela lažnih upov. V glavi si je postavil še nekaj vprašanj in v njenem duhu odgovoril nanje, čeprav bi bilo zanjo bolj značilno, da bi v takšnem trenutku obrnila hrbet in odšla.
* Poletje in senca (približno 4512 besed)
Patricija, Georg, Edvard, Jenifer in Filip so se odpravili na potovanje z ladjo. Patricija in Georg sta bila par. Prav tako Jenifer in Edvard. Filip je bil Jeniferin brat . Filip je imel okvaro srca, Patricija pa je imela težave z nespečnostjo, zato sta oba jemala tablete. V preteklosti sta bila Patricija in Edvard par, a sta se zaradi Patricijinih neumnosti razšla. Na tem potovanju si je Patricija želela zgladiti spore in biti ponovno z njim. Dogovorila sta se, da se dobita nekje v gozdu. Med potjo je v gozdu stopila v past na katero je bila privezana sekira, ki ji je presekala glavo. Med tem časom je Filipu v vodi odpovedalo srce. Začelo se je temniti in začeli so pogrešati Patricijo. Georg je prosil Edvarda, da jo greta iskati. Jenifer je med tem časom našla zamenjane tablete v Filipovi torbi in pa listke, ki sta si jih pisala Edvard in Patricija. Odtekla je v gozd, vsa jezna na Patricijo. Našla jo je razmesarjeno na tleh. Takrat je spoznala, da so bili vsi Edvardove žrtve. Odšla je na ladjo in želela odpluti. Takrat je prišel Edvard. Strah jo je bilo, da bo ubil tudi njo, zato je sprožila harpuno.
* Učna ura (približno 1521 besed)
Darko je imel v srednji šoli slabo izkušnjo s profesorico Mileno, zato sta se s prijateljem Urošem odločila, da ji vrneta milo za drago. Uroš jo je prek spleta povabil na zmenek v kino. Ko sta odhajala iz kina, jima je nasproti prišel Darko. Predstavil se je profesorici in jo začel zmerjati, da je prasica, Uroš pa je od nje zahteval, da se mu opraviči za vse. Ker ni želela, sta jo pograbila za roke in jo vrgla v sneg. Darko je zrecitiral Valeryjevo pesem in jo vprašal, če ve kdo je to napisal. V paniki je spraševala kaj se gresta in kaj hočeta od nje, Darko pa je odgovoril, da bodo imeli učno uro.
* Dobrodošlica (približno 1089 besed)
Četverica policistov se je opravila v iskanje nepridiprava. Prišli so do njegove hiše. Vse je bilo polomljeno. Nato so prišli do nekega hodnika, ki je vodil levo in desno. In še enkrat. Hodili so po labirintu. Želeli so se vrniti, ampak bi potrebovali načrt. Končno so prišli do neke sobe, ki je imela celo stikalo za luč. Sredi sobe je stal televizor in videorekorder. Prižgali so ga. Na televizorju se je pojavil mož, ki so ga iskali. Dejal jim je, da so ga našli, a morda ne takšnega kot so si želeli. Povedal jim je še, da tudi sam biva zunaj teh zidov v labirintih svobode in da je morda ta labirint samo prispodoba življenja. Zaželel jim je še miren izhod in izginil.
9 Odmevi v javnosti
Za zbirko ''Barva laži in Novele'' ni nobenih odmevov in kritik v javnosti.
10 Viri in literatura


Odločba in sklep v upravnem postopku

Krepko besedilo
= Opredelitev pojma =
Odločbo lahko opredelimo kot listino, izdano v upravnem postopku s katero pristojni organ odloča o pravicah, obveznostih ali pravnih koristi posameznika ali pravne osebe oziroma druge osebe, ki je lahko stranka v upravnem postopku.
Ko se v upravnem postopku konča ugotovitveni postopek in dokazovanje, se na podlagi zbranega gradiva in ugotovljenih dejstev pristopi k odločanju. Odločanje pomeni neposredno uporabo materialnega predpisa na ugotovljeno dejansko stanje konkretnega in posamičnega primera, rezultat tega pa je odločba. Izdaja odločbe je najpomembnejše dejanje v upravnem postopku.
Sklep je posamični pravni akt, s katerim organ odloča o:
- vprašanjih povezanih z upravnim postopkom in
- postranskih vprašanjih povezanih z izvedbo postopka in se o njih ne odloča z odločbo.
Sklep praviloma izda uradna oseba, ki opravlja dejanja postopka, pri katerem je nastalo vprašanje, ki je predmet sklepa. Uradna oseba, ki je pooblaščena za odločanje ima pravico izdajati vse vrste sklepov, razen sklepe s katerimi se postopek konča. Določene sklepe lahko izda le v soglasju z uradno osebo, ki je pooblaščena za odločanje o stvari, pri zaprošenem organu pa s soglasjem predstojnika organa oziroma uradne osebe, ki je pristojna za odločanje v podobnih zadevah.
Glede oblike in sestavnih delov sklepov pa načeloma velja, da morajo imeti enake sestavne dele kot odločba.
= Pomembni sestavni deli odločbe in sklepa =
Zakonsko določeni sestavni deli odločbe določajo njeno tehnično razporeditev, vrstni red in vsebino, hkrati pa omogočajo lažjo presojo njene zakonitosti in pravilnosti, stranki pa lažje varstvo njene pravice oziroma pravne koristi. Odsotnost katerega od obveznih sestavnih delov odločbe (npr. obrazložitve) lahko pomeni bistveno kršitev pravil postopka. Sestavni deli odločbe in sklepa so predpisani z zakonom (praviloma ), vendar pa se ti sestavni deli med pravnimi ureditvami posameznih držav razlikujejo (npr. v slovenskem ZUP-u je zakonsko predpisanih 6 sestavnih delov odločbe, enake sestavne dele predpisuje tudi hrvaški v svojem 98.členu, medtem ko navaja le obrazložitev). Med najbolj pomembnimi sestavnimi deli, ki se pojavljajo v skoraj vseh pravnih redih, kaže izpostaviti naslednje:
- Izrek ali dispozitiv predstavlja najpomembnejši del odločbe, z njim se odloči o pravici ali obveznosti posameznika v upravnem postopku. Izrek mora biti jasen, kratek in določen. Obvezne sestavine dispozitiva so obrazložitev o predmetu postopka, odločitev o vseh zahtevkih strank in obrazložitev o vseh stroških postopka (če so ali niso nastali).
- Obrazložitev razloži izvor izreka z navedbo določb predpisov, na katere se odločba opira. Tu se navede in obrazloži vse zahtevke strank in njihove navedbe o dejstvih, ugotovljeno dejansko stanje in dokaze, odločilne razloge za presojo posameznih dokazov, razloge, ki glede na ugotovljeno dejansko stanje narekujejo takšno odločbo in razloge zaradi katerih ni bilo ugodeno kakšnemu zahtevku strank.
- Pouk o pravnem sredstvu stranki sporoči, če je možno zoper odločbe vložiti pritožbo ali začeti kakšen drug postopek pred sodiščem.
= Skupne lastnosti in razlike med odločbo in sklepom =
Odločba in sklep v upravnem postopku imata nekatere skupne lastnosti, med njima pa obstaja tudi več pomembnih razlik.
- Tako kot odločba se tudi sklep izda ob zaključku postopka.
- Pri obeh gre za upravnopravni akt, ki je posamičen in konkreten ter enostranski in avtoritaren (tj. dejanje kjer nastopa organ nasproti stranki z močnejšo voljo v upravnopravnem razmerju).
- Odločba se načeloma izdaja v pisni obliki, z njenimi temeljnimi sestavinami, izjemoma v ustni, kar je praviloma značilnost sklepov.
- Učinek odločbe je lahko konstruktiven (pravno razmerje se ustanovi, spremeni ali ukine), ali deklarativen, kjer gre za ugotovitev pravnega razmerja.
- Pravno sredstvo, ki je dovoljena zoper odločbe je suspenzivna pritožba, za razliko od sklepa, kjer je omenjeno pravno sredstvo dovoljeno le izjemoma, in dovoljena izredna pravna sredstva, ki pri odločbi niso možna.
- Odločba upošteva formalne in materialne predpise, za razliko od sklepa kjer gre za upoštevanje le formalnih predpisov, tako kot pri negativni odločbi.

Upravni postopki


Grmada v pristanu

Boris PAHOR: ''Grmada v pristanu''. Trst: Mladika, 2008. 269 str. Spremna beseda: Lavo Čermelj.
1 O avtorju
Boris Pahor
2 O zbirki
Zbirka je izšla že leta 1959 pod naslovom ''Kres v pristanu'', leta 1972 pa kot ''Grmada v pristanu''. Zbirka črtic in novel, ki je predstavljena v nadaljevanju, je izšla leta 2008 pri založbi Mladika. Razdeljena je na tri dele: v prvem delu je šest črtic in novel, v drugem delu pet odlomkov iz knjige ''Parnik trobi nji'' (Prekrščene knjige, Pianist z železnimi rokami, Kolački potujejo v temi, Znamenje višje kulture, Črna zaseda), tretji del pa vključuje štiri odlomke iz knjige ''Nomadi brez oaze'' (Triglav sredi peska, Na arabski obali, Popotnik pride v Afrike puščavo, Ta majhni trikotnik). Avtor je zbirko posvetil »vsem žrtvam fašizma, posebno obsojenim na smrt in tistim, ki so se rešili mučenja s samomorom ali bili ob zdrav razum.«
Prva svetovna vojna se je zaključila z rušitvijo avstro-ogrske monarhije. Velik del slovenskega ozemlja je bil osvobojen in je postal del novorojene države Srbov-Hrvatov-Slovencev. Trst, vsa Goriška in vsa Istra ter dobršen del Notranjske pa so bili z rapalsko pogodbo priključeni Italiji. Številne aretacije, odslovitve slovenskih uslužbencev iz državnih in drugih javnih služb pa so se začeli že v času vojaške okupacijske oblasti. Z nastopom fašističnega režima leta 1922 pa so vse zatiralne akcije proti Slovencem dobile zakonito osnovo. Začelo se je sistematično uničevanje vsega slovenskega.
Pisatelj je izbral resnične dogodke iz življenja primorskih in še bolj specifično tržaških Slovencev ter jih podal v leposlovni obliki, v kateri se živo odražata krajevno in časovno okolje. Boris Pahor je dogodke, kot so požig Narodnega doma v Trstu, zatiranje slovenskih šol in nasilno vsiljevanje italijanščine slovenskim otrokom, skrivni tečaji slovenskega jezika za srednješolce in učence osnovnih šol, prikazal, kakor jih je sam doživel kot otrok in mladostnik. Avtor je zbirko namenil predvsem sedanjemu rodu, ki je zrasel po drugi svetovni vojni.
Lavo Čermelj v spremni besedi pravi, da »so epizode napisane tako, da jih vsak bralec bere z razumevanjem in čustvovanjem.«
2.1 Obnove zgodb
Grmada v pristanu
(približno 10.000 besed)
Olgica, Evka in Branko so s svojimi starši živeli v revnejšem delu Trsta. Nad njimi sta imela stanovanje mlada šivilja Mici in njen stric, ki je bil velik podpornik cesarja Franca Jožefa. Molil je iz nemškega molitvenika, v nemščini pa se je pogovarjal tudi z Mici, čeprav mesto ni bilo več pod oblastjo njegovega cesarja. Otroci so se hodili v zgornje stanovanje igrat in poslušat šiviljine pravljice, strica pa so se bali, saj je bil do svoje nečakinje pogosto nasilen. Nekega večera sta se Branko in Evka zunaj lovila z vrstniki, ko sta opazila, da je nebo nad hišami rdeče, v zraku pa je bil vonj po dimu. Prestrašena sta stekla domov, Mici pa jim je prišla povedat, da so fašisti zažgali Narodni dom, ki je bil kulturno središče tržaških Slovencev. Polili so ga z bencinom, vrata so zabili, da se ljudje niso mogli rešiti, gasilcem pa so onemogočali gašenje. Fašisti so plesali okoli goreče stavbe in se veselili. Otroci so se tega prizora še dolgo spominjali, tlačile so jih nočne more. Prišel je december, ko je sveti Miklavž obdaroval pridne otroke. Ker je bil Narodni dom požgan, je moralo obdarovanje potekati v drugi dvorani. Med razdeljevanjem daril so začeli po železnih zastorih razbijati italijanski fašisti. Vdrli so v dvorano, ljudi začeli pretepati in kričati. Mladi fašisti so se spravili tudi na slovensko šolo v Trstu. V razred so metali kamenje, učenci pa so se prestrašeni poskušali braniti. Z Gentilejevo šolsko reformo je prišel ukaz, da je konec slovenskih šol in morajo vsi otroci odslej obiskovati italijanske šole. Evka se je s prijateljem pogovarjala, da se bo preselil k svojemu očetu, ki je našel delo v Franciji. Pravi, da tam ne zažigajo hiš, tramvaji vozijo pod zemljo, fašisti jih ne bodo preganjali, njegovi materi pa bodo rekli madam.
Metulj na obešalniku
(približno 1400 besed)
Tretješolka Julka je med šolskim odmorom skozi okno opazovala jambore, ki so nihali na morski gladini. V razredu je bilo glasno, otroci so se lovili in spuščali papirnata letala. Sošolec Marko je trdil, da zna Julka plavati le s pomočjo zračnice, Danilo pa jo je branil. Ker ga je Marko začel zasmehovati, da je zaljubljen v Julko, se je Danilo pomešal med ostale šolarje. Julka ga je skušala poklicati, naj pride k njej, v tem trenutku pa je v razredu zavladala tišina, saj je vstopil učitelj. Ker je slišal, da je Julka v italijanski šoli govorila slovensko, so morali šolarji tisočkrat napisati, da se v šoli govori le italijansko, Julko pa je učitelj za kite obesil na kavelj obešalnika.
Brodolom
(približno 7800 besed)
Brankova starša, Štefan in Ivanka, sta na tržaški tržnici v vseh letnih časih prodajala tolminsko maslo. Dostavljal jima ga je tovorni avto, ki je pripeljal s Ponikev nad Mostom na Soči. Nekega poletnega dne so jima dostavili še zaboj masla več. Štefan je postal nejevoljen, saj se maslo poleti hitro topi in bo zato potreboval več ledu. Ker Ivanka ni najprej prodala masla s starejšim datumom, je začel na tržnici Štefan kričati nanjo in jo s tem zelo prizadel. Zakonca sta se veliko prepirala, saj je Štefana skrbelo zaradi Brankovih težav z italijanščino v šoli. Zaradi neznanja jezika je namreč moral ponavljati četrti razred, čeprav mu je šlo v slovenski šoli zelo dobro. Ivanka je predlagala, naj da sina za vajenca, Štefan pa se ni hotel vdati. Branko je moral za domačo nalogo opisati vihar in brodolom. Pri nalogi mu je pomagal oče, ki je bolje znal italijansko. Upal je, da mu naloge ne bo treba prebrati pred celim razredom, imel je hudo tremo, vendar je učitelj poklical tudi njega. Ker je v svojem spisu uporabil napačen italijanski glagol za potop parnika, se mu je začel cel razred smejati, izjema pa ni bil niti učitelj. Branko je bil žalosten, saj so vsi slovenski učitelji morali oditi iz Trsta in se ni imel h komu zateči, kljub temu pa se je zavedal, da ni sam, saj tudi oče ni podpiral italijanske šole in italijanskih učiteljev.
Rože za gobavca
(približno 2600 besed)
Dogajanje je postavljeno v Gorico. Italijanski fašisti so ugrabili in mučili slovenskega zborovodjo Lojzeta Bratuža. Prisilili so ga, da je pil strojno olje. Prepeljan je bil v goriško bolnišnico, kjer se je boril za življenje, ob strani pa mu je stala njegova žena Ljubka Šorli, slovenska pesnica. Nekega večera so mu pod oknom fantje iz njegovega zbora zapeli rusko ponarodelo pesem, ki jo je Lojze Bratuž sam glasbeno priredil. Fantje se niso bali fašistov, ki so stražili po mestu, saj jih je vodila drznost, ki jo je rodil Bratužev pogum. Ta je za posledicami mučenja v goriški bolnišnici umrl. Njegovega trupla ni smel nihče videti, na pogreb pa so se zgrinjale množice. Žene in dekleta so podrle vrata mrtvašnice, da je bil zborovodja spet lahko med svojimi ljudmi. Pogovarjale so se, da je Bratuž tistega večera slišal pesem svojih fantov in rekel: »Meni pojejo fantje, meni pojejo.« Tudi na njegov grob ni smel nihče, stražili so ga fašisti. Kljub temu pa je bil poln rož in šopkov, ki so jih ljudje metali čez zid, naskrivaj in z razdalje kakor gobavcu.
Orient-Ekspres
(približno 6200 besed)
Ema opisuje, kako je italijanska šola vplivala na njeno sestro Fani. Skupaj z njo in materjo so živele na Krasu. Njihova skromna gmajna je stala tik ob železnici. Spominja se, da sta se s sestro ponoči zbujali zaradi hrupa, ki ga je povzročal vlak Orient-Ekspres, ki je vozil od Londona do Carigrada. Vsi otroci so se morali v šoli učiti italijanščine, peti italijanske patriotske pesmi, pozdravljati s fašističnim pozdravom, vendar to na večino ni imelo velikega vpliva, saj so bili zvesti svojemu slovenskemu poreklu. Fani pa je udeležba na fašističnih povorkah popolnoma začarala. Do matere se je začela obnašati vzvišeno, družila se je z mladimi fašisti, začela veliko popivati in se prostaško obnašati. Ema si je zato želela proč, saj sestrinega obnašanja ni mogla več prenašati. Odšla je v Trst in stari Grkinji pomagala pri hišnih opravilih. Fani je zanosila in se poročila z Rudijem, ki je bil ravno tako navdušen nad italijanskim fašizmom. Nekega dne je stara Grkinja v časopisu prebrala novico, da sta Fani in Emina botra v bolnišnici, ker sta bili udeleženi v prometni nesreči. Iz gostilne so se namreč poročni svatje peljali pijani, prelomili so zapornice ob železnici, vanje pa je trčil vlak Orient-Ekspres. Fani in mati sta umrli, rešiti pa niso mogli niti Faninega še nerojenega otroka.
Nesluteno vprašanje
(približno 14.000 besed)
Tržaška mladeniča, Milko in Srečko, sta se iz mesta umaknila v planine. Udeležila sta se praznika na Ojstrniku, kjer sta spoznala slovenski dekleti, Reziko in Jožico. Srečko je znal slovensko, saj je študiral v Padovi, kjer se je zbiralo veliko zavednih Slovencev. Zato se je z dekletoma pogovarjal v slovenščini, skupaj pa so se smejali Milku, ki je znal le italijansko. Ta je bil užaljen, ker so se ostali pogovarjali v prepovedanem jeziku, ki ga on ni znal. Srečko ga je na poti domov vprašal, kako je lahko antifašist, če ne podpira svobode govora. Milko se je kot majhen otrok z materjo pogovarjal v slovenščini, potem pa je pozabil na ta jezik. V njem se je začelo zastavljati vprašanje, če je Milko ali Emilio (it. Milko). Spraševal se je, če ni postal Milko v trenutku, ko je Reziki obljubil, da bo ob njunem naslednjem srečanju že znal slovensko. Po drugi strani pa so tuji profesorji, tuje knjige in tuja vzgoja naredili iz njega Emilia. Začne se zavedati, da so ga drugi oblikovali po lastni volji, on pa se jim kot majhen deček še ni mogel upirati, saj se ni zavedal, kaj se dogaja. Spominja se, da je v otroštvu bral časnik ''Dom in svet'', s teto in stricem se je pogovarjal slovensko, stric pa se je hudomušno šalil na račun italijanskih fašistov. Spominja se tudi svojega deda, za katerega je bil vedno Milko in ne Emilio, in smrti svoje sestre Mimice, ki je umrla zaradi španske vročice. Mamo je vprašal, zakaj z njim ne govori več slovensko. Povedala mu je, da je poskušala, vendar ji je on odgovarjal samo še v italijanščini, odkar je začel hoditi v italijansko šolo. Rekla mu je, da se zdaj nihče več ne upira italijanski oblasti, saj vse obvladuje strah. On pa je odšel na hodnik, s stene snel Mussolinijevo sliko, materi pa naročil, naj se odslej z njim pogovarja le še v slovenščini.
Prekrščene knjige
(približno 2700 besed)
Slovenski fantje in dekleta so imeli na Krnu in na Višarjah skrite sestanke in tečaje v slovenščini. Emo, sestro pokojne Fani, je Vera peljala v privatno šolo k uram slovenščine. Ure je vodil profesor Jože Kosovel. Dekle je občudovalo njegovo trdno vero, da se upira italijanskemu jeziku, ko ni videti nikakršnega upanja več. Ure slovenščine so bile običajno bolj slabo obiskane, ko pa je bil na eni izmed ur gost pisatelj France Bevk, je bila učilnica čisto polna. V središču mesta je tržaškim delavcem nekajkrat predaval tudi Ivan Cankar. Mladi so skupaj brali slovenske knjige, ki pa so lahko izšle le pod pogojem, da je bil na platnicah naslov v italijanskem jeziku. Tako je npr. na platnicah Bevkove knjige Mrtvi se vračajo pisalo Francesco Bevk: ''I morti ritornano''. Kljub temu pa je bila poleg cerkvenih besedil to edina možnost za prebiranje slovenske besede. Emi se je zdelo hudo ponižanje, da se morajo dijaki v dvajsetem stoletju učiti slovenščine na skrivaj. Dragu pove svojo idejo, da bi se morali vsi skupaj upreti oblasti. On pa pravi, da smo narod, ki ima tradicijo večstoletnega podložništva v krvi. Kljub temu pa je mnenja, da je učenje slovenščine pomembno, saj bodo ti študentje v prihodnosti lahko vodili druge.
Pianist z železnimi rokami
(približno 6000 besed)
Danilo je pripovedoval Emi, kako je edini možen način upora proti sili oblasti prav upor s silo. Žal mu je bilo, da se je moral človek ponižati na isto raven s tlačitelji in uporabljati enaka sredstva kot oni. Razlagal ji je namreč, kako je nesel kanto bencina, s katero so požgali šolo v slovenski vasi, kjer so želeli potujčiti slovenske otroke. Silo so uporabili tudi fantje, ki so z bombo uničili uredništvo tržaškega fašističnega lista ''Il Popolo di Trieste''. Med sodnim procesom so fantje povedali, da jim je žal človeških žrtev, ne obžalujejo pa bombe, saj je časnik vsak dan zahteval uničenje Slovencev. Danilo je Emi prebiral odlomke iz Kosovela, med drugim iz pesmi Nokturno, kjer je omenjen pianist z železnimi rokami. Danilo občuduje Kosovela, ker se ne vda in se do konca bojuje za človeško dostojanstvo ter kliče k uporu. Emi je razlagal, da je bilo sredi 19. stoletja veliko slovenskih društev, listov in glasil. Italijansko ljudstvo se je takrat spraševalo, kaj bo z njimi, če bomo Slovenci takoj nadaljevali, zato je bil mnenja, da je za slovenski narod še vedno upanje in nam tudi italijanski fašizem ne bo prišel do živega. Povedal ji je, da so se z rapalsko pogodbo razpustila številna slovenska društva, šole, časniki, revije in mladinska društva. Po letu 1927, ko so fašisti prepovedali zadnje oblike slovenskega družabnega in kulturnega življenja, se je slovenska mladina začela sestajati po kraških jamah in vrhovih na Krasu. Povezali so se z organizacijami, ki so nastajale na jugoslovanskem ozemlju. Šlo je za tisočero mladih, ki se med seboj niso poznali, povezani pa so bili s strogimi pravili. Organizacija je dobila naziv T.I.G.R. (Trst, Istra, Gorica, Reka). Njihovi cilji so bili, da bodo neizprosni do tlačiteljev, povrnili bodo pogum in samozavest ponižanim ljudem in prebudili evropsko javnost. Med drugim so to dosegli z bombo v uredništvu Popola, zaradi česar pa so štiri člane na prvem tržaškem procesu obsodili na smrt.
Kolački potujejo v temi
(približno 5000 besed)
Ema je z zdravnikom, doktorjem Pertotom, in s svojimi vrstniki na božični večer skrivaj tihotapila abecednike za slovenske otroke. Med drugimi so med otroke razdelili tudi abecednike ''Kolački''. To je bila knjižica za najmlajše, ki jo je leta 1926 objavila goriška Mohorjeva družba. Pri razdeljevanju abecednikov so morali biti zelo pazljivi, saj so mesto nadzirali miličniki, ki so slišali za tihotapljenja, niso pa mogli najti krivcev. Nekega dne so se mladi dobili v plesni dvorani in se pogovarjali o uspešnosti akcij. Jadran je skozi okno opazoval enega od miličnikov, ki se je približeval njihovi dvorani. Ko je poskušal vstopiti, mu je Jadran povedal, da lahko vstopi le z vabilom, on pa mu je pokazal svojo izkaznico. Jadran ga je spustil v dvorano, vendar si miličnik ni mogel najti soplesalke, saj so ga vsa slovenska dekleta zavrnila. Kmalu je zapustil dvorano, Jadran pa je skozi okno opazil, da ni odšel, pač pa je stal spodaj pred vhodom. Najbrž jih je prišel nadzirat, ker je slišal za tihotapljenje slovenskih knjig, vendar v dvorani ni našel ničesar.
Znamenje višje kulture
(približno 3700 besed)
Emo je prišel iskat eden od italijanskih fašistov in jo odpeljal na zaslišanje. Spraševali so jo o njenih vezah z Rikom, s katerim se je dobila le enkrat, njun sestanek pa je bil le izmenjava mnenj. Nato so jo zasliševali še o božičnih zavojih, ki so jih dobili slovenski otroci. Zanikala je svoje sodelovanje pri raznašanju abecednikov. Moški, ki jo je zasliševal, ji je rekel, da je slovenski jezik brez zgodovine, da v Italiji oblast določa, katere knjige bodo otroci brali. Ker mu je Ema ugovarjala, jo je po licu udaril z izvodom otroškega abecednika ''Kolački'', ona pa ga je vprašala, če je to dejanje znamenje višje kulture, kateri naj bi se morali Slovenci podrediti. Moški je poklical svoje sodelavce, ki so jo odpeljali v ženski zapor, kjer je bila zaprta skupaj s prostitutkami. Kljub vsemu pa so ji pogum vlivali spomini na Danilovo mati ter Verina razglednica s podobo tržaških stojnic in čolnov. Spomnila se je na tržaško cerkev, kjer zavedni slovenski duhovnik vodi bogoslužje v slovenskem jeziku. Spraševala se je, če je Danilo ponosen nanjo ali ga je razočarala. Hkrati je razmišljala, kako okorna je bila ob njem, saj se mu niti enkrat ni približala, vedno jo je on prvi poiskal in jo objel. Zdaj pa čuti, da bi znala biti nežna in bi se mu lahko sproščeno približala.
Črna zaseda
(približno 3500 besed)
Tudi v koprskem zavodu, kjer so vzgajali bodoče duhovnike, je bila slovenščina prepovedana, poleg nje pa tudi hrvaščina. Avtor pravi, da je bil črn talar cerkvenih dostojanstvenikov kot podaljšek fašistične črne uniforme, saj so podpirali fašistične ideje. Prepoved jezikov je potekala prikrito, saj je bila hrvaščina poleg nemščine uradno določen tuj jezik. Pouka hrvaščine pa dijaki niso jemali resno, saj ga v praksi niso smeli uporabljati. V najboljšem primeru jih je na rabo napačnega jezika cerkveni dostojanstvenik le opozoril, pogosto so zaradi tega ostali brez večerje, nekajkrat pa se je zgodilo tudi, da so bili dijaki deležni klofute. Proti zatiranju slovenske in hrvaške kulture se je boril škof Alojz Fogar. Zagovarjal je pravice pol milijona Slovencev in Hrvatov, ki so bili vključeni v italijansko državo. Ljudje so bili nad njim navdušeni, zato ga je ob vsakem njegovem nastopu v javnosti obkrožala straža pod pretvezo, da ga varuje, v resnici pa so ga hoteli držati čim dlje od ljudi. Ker to ni zaleglo, so ga poskušali ustaviti s fašističnimi napadi, vendar ga je nekdo o tem pravočasno obvestil. Cerkvenim dostojanstvenikom je škof Fogar povedal, da se bo proti neenakosti boril, čeprav ga bo to stalo njegovega naziva. Ko je imel podoben govor za goriške bogoslovce, je nekaj njegovih bogoslovcev neslo besedilo njegovega govora tržaškemu dnevniku. Tako sta ga napadla režim in hkrati njegovi podrejeni. Škof je tiste, ki so ga izdali, izključil, kljub temu pa je moral tudi sam kloniti pod močjo režima in se upokojiti. Dodeljen mu je bil častni naslov patraškega nadškofa, ravnatelju in monsignorju koprskega zavoda, ki sta dijake kaznovala za hrvaške in slovenske besede, je bila dodeljena administracija goriške nadškofije, izključeni bogoslovci pa so bili posvečeni v mašnike.
Triglav sredi peska
(približno 2700 besed)
V afriški puščavi so bili slovenski, hrvaški in italijanski fantje skupaj del italijanske vojske. Jožko je razlagal hrvaškemu mladeniču Dolginu, kakšna je njegova domovina. Pripovedoval mu je o Triglavu, dolinah, živini v planinah in o tem, kako težko je kositi travo na strmih pobočjih. Slovenski fantje so peli pesmi, ki so bile všeč tudi italijanskim vojakom. Med drugim so zapeli pesem Oj Triglav moj dom. Dolgin si Triglava ni znal predstavljati, saj tako visokih gora še ni videl, poznal ga je samo po Jožkovih pripovedih. Bojan je v žepu nosil Prešernovo knjižico. Prijel jo je v roke in ob petju pomislil, da ljudi, ki imajo v sebi takšno pesem in moč, ni mogoče uničiti.
Na arabski obali
(približno 4400 besed)
Ko so vojaki prišli do majhnega zaliva, so se razveselili morja. Neučakano so slačili prepoteno uniformo in sezuvali čevlje, da bi se lahko umili. Ko so na plaži ležali na kupu morske trave, sta se jim približala še dva vojaka. Eden od njiju je prihajal s Tolminske. Ostalim je pripovedoval, kako so Italijani na Krnu postavili spomenik padlim italijanskim alpincem, odkritje je potekalo 16. junija 1922. Vanj je le nekaj dni zatem udarila strela, oblasti pa so pastirje v planini pod Krnom obtožile sabotaže. Fašisti so zato požgali župnišče in cerkev v Drežnici, cerkev v Starem selu, v Kobaridu so razbili spomenik skladatelja Hrabroslava (Andreja) Volariča, pastirje pa so mučili. Na razpravi so odvetniki zahtevali preiskavo, ali so naredili poškodbe na spomeniku ljudje ali strela. Na dan, ko bi moral inženir to preučiti, je bil vrh Krna zavit v meglo, zato je prišel le do Kožljaka. Tako je na Krn pogledal kar od tam, eno uro daleč in skozi gosto meglo, ter se prepričal, da so spomenik poškodovale človeške roke. Povedal jim je tudi o Juriševiću, ki so ga po krivem obtožili, da je poškodoval drevo, ki je bilo vsajeno v čast Mussolinijevemu bratu. Odpeljali so ga v zapor, kjer je za posledicami mučenja umrl, njegovi materi pa tega niso sporočili. Stražnik je rekel, da se oblast nima časa brigati za slovenskega psa. Bojan se je spomnil Marte iz Baške grape, ki mu je nekoč poklonila nagelj, fant pa mu je rekel, da je to njegova sestrična.
Popotnik pride v Afrike puščavo
(približno 1800 besed)
Bojan se je čutil povezanega z arabsko zemljo, spominjala ga je na Kras. Kakor slovenska zemlja ima tudi arabska pravico do svobode. Prejel je pismo Edvarda Kocbeka, ki piše o tem, kako Slovenci začenjamo čutiti važnost in neizprosnost zgodovinskega dogajanja. Pismo zaključuje z omembo svoje hišne pomočnice, ki je Tržačanka, da bi potrdil svojo povezanost z usodo odrezanega dela Primorske. Bojan se spominja, kako je Edvard v svojem uvodniku revije ''Dejanje'' pozival Slovence, da moramo samozavestno stopiti v zgodovino in odločati o sebi. Bojan in Mali prebirata Prešernove ''Sonete nesreče'', med katerimi je tudi sonet Popotnik pride v Afrike puščavo. Ugotavljata, da je ta sonet Prešeren napisal pred sto leti, a ga lahko bereta, kot bi ga napisal v tem obdobju. Pravita, da je ravno zato velik pesnik. Čeprav Mali prihaja s Hrvaške, meni, da je napisan v njihovem skupnem jeziku, saj so Slovenci in Hrvati en skupen narod Slavenci.
Ta majhni trikotnik
(približno 2800 besed)
Bojan in Mali sta se pogovarjala o Arabcih. Mali je videl le njihovo zaostalost in jih zato gledal zviška. Bojan pa se je spraševal, če ni bolje biti zaostal in živeti v votlinah, kljub temu pa govoriti svoj jezik in biti ponosen nanj, kakor da si kulturen Evropejec, pa moraš zatajiti svoj jezik potem, ko ti fašisti požgejo kulturne domove. Bojanu se je približal arabski deček po imenu Ahmed, ki je prodajal pijačo. Zapletla sta se v pogovor, saj je Ahmed znal italijansko, Bojan pa nekaj arabskih besed. Dečka je zato zanimalo, če je bil kdaj na Turškem, saj je njegova izgovorjava zelo dobra, hkrati pa ga je zanimalo, kje je njegova domovina. Bojan mu je na zemljevidu pokazal Libijo, Sredozemsko in Jadransko morje, Ahmed pa je sam pokazal na istrski zaliv in rekel: »Tukaj ste vi, ta majhni trikotnik.« Bojan je takrat pomislil na vse ljudi, ki imajo skupno usodo. Vsi na vseh koncih sveta slutijo eden o drugem vse in so si bratje v pričakovanju in v upanju.
3 Odmevi v javnosti
Mladi za prihodnost in Mladi Slovenske skupnosti so v šolskem letu 2011/12 razpisali prvi literarni natečaj Grmada v pristanu. Rdeča nit tega natečaja je bila dvajsetletnica samostojne države Slovenije. V šolskem letu 2012/13 pa je bil razpisan še drugi natečaj, ki se je osredotočil na stoletnico rojstva pisatelja Borisa Pahorja. Cilja sta bila ovrednotenje slovenskega jezika in pisane besede ter ponuditi mladim možnost, da povedo svoje mnenje o perečih problematikah. Boris Pahor je po koncu natečaja vodil komisijo štirih profesorjev slovenščine na srednjih šolah, ki je na koncu izbrala zmagovalce.
Bojan Štih je v ''Naši sodobnosti'' zapisal, da Pahorjev ''Kres v pristanu'' (1959) zajema snov iz pisateljevega čustvenega in patriotskega odnosa do rodnega mesta v zalivu. Pahor pripoveduje z iskreno in preprosto besedo o tegobnem ter mračnem životarjenju v Trstu od prve svetovne vojne do srede 30. let dvajsetega stoletja. Štih pravi, da se je pisatelj z veliko čustveno prizadetostjo ukvarjal s tržaško snovjo, da bi z njo vplival na svoje rojake in jim krepil vero v njihovo nacionalno samobitnost. V zbirki sta se izrazili pisateljeva ljubezen in navezanost na domači kraj, prav tako pa je očitno njegovo sovraštvo do črnih srajc (fašistov), ki so po primorskih mestih razreševale kompleks lastne manjvrednosti. Štih meni, da je pisateljska tendenca v tej knjigi dvignjena s preproste politične ravni na višjo, človeško pomembnejšo razsežnost. Pisatelj se tako ukvarja s problemom odpora in prilagoditve, s katerim se je moral spopasti vsakdo na tržaškem ozemlju. Osebe so zato prepričljivo orisane in tudi človeško zanimive. Ob teh zgodbah tudi zahtevnejši bralec ne bo ostal hladen in neprizadet.
O zbirki ''Grmada v pristanu'' iz leta 1972 je Martin Jevnikar leto po njenem izidu v ''Mladiki'' zapisal, da iz novel in odlomkov žari pisateljev svet, ki je zdaj brezskrben, poln sonca in morja, potem pa mračen in grozoten ob požigu Narodnega doma v Trstu in ob mukah z učenjem italijanščine, ki je nenadoma zamenjala materinščino. S to knjigo je še bolj poudarjena Pahorjeva tržaška problematika, ki je tu bolj zgoščena in urejena, da ustvarja verno sliko tistih časov in razmer. Jevnikar pravi, da je ena izmed Pahorjevih slovstvenih posebnosti njegovo hkratno oblikovanje iz osebnih doživetij in iz zgodovinskih podatkov, pisateljev jezik pa ne gre vedno po ustaljenih slovničnih pravilih.
4 Viri in literatura
Viri
Boris Pahor: ''Grmada v pristanu''. Trst: Mladika, 2008.
Literatura
Bojan Štih: Med knjigami - Na rob Pahorjevega Kresa v pristanu. ''Naša sodobnost'' 8/8-9 (1960). 843–848.
Martin Jevnikar: Zamejska in zdomska literatura (nadaljevanje). ''Mladika'' 17/2 (1973). 37.


Golo mesto

''Golo mesto'' je zbirka kratkih zgodb avtorja Dušana Merca. Izšla je v Ljubljani,leta 2003, v Knjižni zbirki Beletrina. Spremno besedo je napisala Petra Vidali.
1 O avtorju
Dušan Merc, rojen 8. avgusta 1952 v Ljubljana, diplomiral je iz primerjalne književnosti na Filozofski fakulteti v Ljubljani.
Kot srednješolski učitelj slovenščine je služboval na policijski šoli v Tacnu, zadnjih dvajset let pa je ravnatelj ljubljanske Osnovne šole Prule. Kot pisatelj je nase prvič opozoril leta 1993 z zmago na natečaju časopisa Dnevnik za najboljšovinjeto. Njegovi romani so bili nominirani za nagrado Kresnik in prevedeni v tuje jezike.
Znan je tudi po kolumnah v različnih časopisih (mdr. Delova priloga Ona) in po nekaterih radikalnih stališčih o šolstvu in šolski politiki.
Na državnozborskih volitvah leta 2011 je kandidiral na listiLDS.
1.1 Dela
Romani:
*"Galilejev lestenec", Ljubljana: Literarno-umetniško društvo Literatura,(1995)
*"Čista ženska",Ljubljana: Revija Glamur,(2002)
*"Jakobova molitev",Ljubljana: Literarno-umetniško društvo Literatura,(2003)
*"Potopljeni zvon",Bled: samozaložba,(2004)
*"Sarkofag", Ljubljana: Študentska založba,(1997)
*"Slepi potnik",Ljubljana: Študentska založba,(1999)
*"Potažba",Ljubljana: Cankarjeva založba,(2001)
Kratka proza:
*"Golo mesto", Ljubljana: Študentska založba,(2003)
*"Pega v očesu", Maribor: Litera,(2004)
2 O zbirki
Zbirka kratkih zgodb Golo mesto je izšla leta 2003 pri Študentski založbi, v Knjižni zbirki Beletrina. Spremno besedo je napisala Petra Vidali. Zbirka obsega 20 tipičnih kratkih zgodb,saj sta zanje značilna odprt začetek in konec, konflikt pa ostaja večinoma nerazrešen.
Zgodba, ki pričenja Merčevo prvo zbirko kratkih zgodb, je za Golo mesto na prvi pogled netipična. Netipična je, ker je skoraj nekakšna anekdota, torej precej direktno usmerjena pripoved o izbranem dogodku, na ravni sprotnega ubesedovanja in tudi finalnega poduka predrta s humorno ostjo. A kljub temu Biti tujec, biti Fin(ec) v Golem mestu ni tujek. Kar protagonista druži s protagonisti drugih zgodb, je prav naslovno tujstvo. Tokrat njegovo tujstvo res ni metaforično – tujec je, ker ne razume jezika, ne pa, recimo temu tako, življenja – in res tokrat ve, kaj hoče, in res je tokrat to, kar hoče, osnovna, vsem razumljiva potreba. Zato ga okolica tudi brez besed razume, drugi mu hoče v njegovem tujstvu celo pomagati. A vse je zaman, on, tujec, ne razume, »da se vrat ne bo dalo odpreti, ko jih zaprem.«
V zgodbah, ki sledijo, so vrata že zaprta. Mesta so gola, niso več »kraj, kjer bi radi bili vedno skupaj«, temveč kraj, kjer je »vse tiho, pritajeno«, kjer zeva »prazen prostor«. (Seveda Merčeve osebe vedo, da je mesto metafora, ne verjamejo v bukolične rešitve, golo mesto ni nasprotje polne narave, je bistvo, merilo vseh stvari, ne glede na geografijo življenja. Osebe, ki so se v Golem mestu odločile izginiti, so za izničenje izbrale druga, večja mesta.) Prazen prostor se tihotapi v stare zakonske postelje, a tudi med mlade ljubezni, že v njih je nekaj iznakaženega. In večkrat dobi prazen prostor obliko smrti, dokončno praznega prostora. Vendar so tudi smrti v golem mestu gole, prazne, nihče jim ne vidi smisla, nihče ne ve, kaj je bilo narobe. Praznina je univerzalna in dokončna, ne le, da je ni mogoče zapolniti, tudi določiti jo je težko. Morda problema ni mogoče rešiti, ker ga niti definirati ni mogoče. In ga torej tudi ni mogoče natančno, minimalistično izpisati. Zato se zdi, da so zgodbe včasih ohlapne, da so redundantne in krožeče. A tudi, da imajo, zaradi praznega mesta problema, pravico do tega. (Petra Vidali)
Z Merčevimi junaki ni moč sklepati niti bežnih znanstev, kaj šele prijateljstva: in sicer preprosto zato, ker so duhovno popolnoma otopeli. Skratka, so samo še mesene silhute, ki se takorekoč z odporom, naveličanostjo etc. prebijajo skozi lastne življenjske godlje oziroma zgodbe.
V zbirki so nekatere osebe imenovane, druge ne, nekateri literarni liki so izobraženi in nekateri neizobraženi.
Zbirka je napisana realistično, avtor je pisal z različnih perspektiv ( prvoosebne in tretjeosebne ). Med branjem sem dobila občutek, kot da literarne osebe živijo z avtorjem.
Prisotno je tudi opisovanje evropskih mest, avtor je natančno določil kraj in čas dogajanja.
2.1 Obnove
*''Biti tujec, biti Fin(ec)'' (približno 1800 besed)
V zgodbi smo deležni primerjave med Finsko in Slovenijo oziroma njunima prestolnicama. Zgodba se odvija v Helsinkih. Prvoosebni pripovedovalec mora opraviti veliko potrebo, zato v sekretno kabino vrže finsko marko, a vrata se vseeno ne odprejo. Poskusi pri sosednji kabini, vrata se sicer odprejo, a kabina je zasedena. Človek, ki je v njej, prvoosebnemu pripovedovalcu po finsko skuša nekaj razložiti, a ga ta ne razume. V roke mu porine kljuko kabine. Na koncu zgodbe pripovedovalec spozna, da mu je možakar skušal dopovedati, da se vrat ne bo dalo več odpreti, ko se bodo enkrat zaprla, zato mu je skušal razložiti, naj prime za kljuko.*''Biljeterkine brisače'' (približno 1850 besed)
V zgodbi je prisoten tretjeoseben pripovedovalec.
Žena je prevarala svojega moža, on ji tega ni mogel oprostiti. Začel je hoditi v kino, tam pa spoznal poročeno žensko, ki je prodajala karte. Redno sta se videvala, ko pa so njenemu možu spremenili službo, sta skupaj preživljala cele noči. Čez čas ga je njen mož začel motiti, hotel jo je le zase. Neko jutro je zazvonil telefon, klical je njen mož. Skočila je iz postelje, prijela njegove stvari in mu naročila naj odide na teraso. Tam je zagledal njene brisače, zaprane in trde, ki so imele vonj po mestu.*''Zlata ribica'' (približno 4000 besed)
Pripovedovalec je tretjeosebni. Zgodba se odvija na različnih koncih Ljubljane.
Priča smo krizi v zakonu. Mož je prevaral svojo ženo in prevaro tudi priznal. Žena mu zato očita, da ima nekje nezakonskega otroka, pogosto pa ima njegova žena tudi samomorilske misli. Nekoč ga je prisilila, da sta si šla ogledovat draga in razkošna stanovanja po Ljubljani. Zgodba se zaključi z mislijo na zlato ribico, ki samo sledi tistim, dokler so, ko jih ni pa samo lebdi.*''Sanjski izlet'' (približno 1200 besed)
Pripovedovalec je tretjeosebni.
Govori o tem, kako sta zakonca navajena drug na drugega, navajena da skupaj zaspita in se skupaj zbudita. Drug drugemu se ne zdita več privlačna. Obadva sanjata, da spita z drugo osebo, ko se zbudita pa razočarana ugotovita, da sta še vedno drug ob drugem, tako kot vsako preteklo jutro. *''Pogreb'' (približno 1400 besed)
Pripovedovalec je tretjeosebni. Zgodba se odvija na ljubljanskih Žalah.
Tretjeosebni pripovedovalec govori o srečanju sošolcev pred pogrebom, o tem kako je sošolec naredil samomor in o samem pogrebu.*''Na Anino'' (približno 2100 besed)
Pripovedovalec je tretjeosebni. Govori o družini, ki se vsako leto zbere na Anino. V družini je 6 otrok, ki pa so vsi po vrsti odšli v svet s trebuhom za kruhom, saj doma niso imeli dovolj zemlje, da bi se vsi lahko preživeli. Priča smo tipični patriarhalni družini, kjer ima oče glavno besedo, kljub temu da pretepa ženo in otroke pa je deležen velikega spoštovanja.*''Črno-bela televizija'' (približno 3600 besed)
Pripovedovalec je tretjeosebni. Govori o ženski in moškem, ki delata na televiziji. Kljub temu da je ona poročena imata razmerje. On je od svoje matere zahteval veliko denarja, če mu ga ne bi dala, zanj življenje ne bi imelo več smisla in bi se poslovil. Konec zgodbe govori o tem, da je mati edina, ki mu izkazuje pravo ljubezen in je edina, ki ga ne bo nikoli zapustila.*''Zlati rog'' (približno 3800 besed)
Pripovedovalec je tretjeosebni. Zgodba se odvija v Istanbulu.
Skupina ljudi se je za 3 dni odpravila na izlet v Istanbul. Vodička in eden izmed izletnikov sta skupaj preživela noč, kljub temu da je njega doma čakala družina, njo pa verjetno tudi. On se je po treh dneh odločil, da bo še nekaj časa ostal v Istanbulu.*''Nekdo mora opraviti'' (približno 3100 besed)
Pripovedovalec je tretjeosebni.
Magdaleno na poti domov iz šole spremljata sošolca, ki jo hočeta posiliti. Ona posilstvo prijavi in na dom pride policija. Enemu od policajev se Magdalena zdi privlačna, zato jo enkrat počaka, da ona konča v službi. Obljubi ji, da jo bo odpeljal domov, toda malo pred domom ustavi in jo poljubi. Dolgo časa se ji je uspelo
upirati, nato pa jo je posilil, zadavil in zažgal.*''Valerija'' (približno 1400 besed)
Pripovedovalec je tretjeosebni. Valerija je punca, ki je bila tri leta starejša od nekega fanta in čeprav se mu ni zdela prav nič privlačna je z Valerijo prevaral svojo punco, ki je med vikendi hodila na Dolenjsko domov k staršem. Neko soboto sta z Valerijo odšla v hotelsko sobo in skupaj preživela noč. Takrat je opazil, da ima Valerija od prsi do stegen hude opekline.*''Mala flinta'' (približno 3200 besed)
Pripovedovalec je tretjeosebni. Novinarka Staša mora napisati reportažo o mali policijski postaji v Tržcu. Staša si gre policijsko postajo ogledat, takrat pa na postaji dobijo klic, da so nekje našli moško truplo. S komandirjem se odpravi na ogled. Med ogledom pa ugotovi, da jo nadvse privlači policaj Samo. Toda na koncu Staša ostane brez Sama in tudi brez reportaže.*''Ljubezen trgovskega potnika'' (približno 2500 besed)
Pripovedovalec je tretjeosebni. Govori o uspešnem trgovskem potniku, ki zna delati z ženskami, zna prepričati vse poslovodkinje, da vzamejo njegove produkte. Le ena poslovodkinja v Mostah ne podleže njegovim čarom in to ga zelo prizadane, saj ve, da je nek konkurent opravil boljše delo.*''Ljubimca'' (približno 2100 besed)
Pripovedovalec je tretjeosebni.
Olga je hči slovenskih izseljencev in je pri svojih petindvajsetih letih prišla v Ljubljano po ženina Slavka. Odpeljati ga je hotela s seboj v Belgijo. Toda kmalu je spoznala kruto resnico, da ima njen Slavko ljubimca.*''Avtoštop'' (približno 1800 besed)
Pripovedovalec je tretjeosebni. Govori o odnosu med moškim in žensko, ki sta v odprtem razmerju. Odločita se, da gresta z avtoštopom v Nemčijo. Tam prespita pri njeni prijateljici in on jo takrat prevara z njo. Naslednji dan gresta z avtoštopom v Muenchen, toda njemu ponudba voznika mercedesa, da bi se poigrali v troje, ni ustrezala, zato je on izstopil iz avta, ona pa je ostala v avtomobilu, brez da bi se poslovila od njega.*''Časopisni človek'' (približno 4700 besed)
Pripovedovalec je tretjeosebni. Govori o človeku, ki je tik pred pokojem in dela v zavarovalnici. Je velik ljubitelj branja časopisov Večer, Dnevnik in Delo. V Argentinskem parku sta umrla dva moška njegovih let in vse od takrat ga je tiščalo v prsih, saj je bil prepričan, da se je tudi sam že soočil z morilcem in da bi bil tudi sam lahko kaj kmalu njegova žrtev.*''Tenisači'' (približno 6500 besed)
Pripovedovalec je tretjeosebni. V zgodbi nastopata dva para in trije otroci. Poletni so skupaj na morju, pozimi pa hodijo skupaj smučat v Avstrijo in Italijo. Pridružita se jima še judoist in hokejist, ki sta na morje prišla na teniški turnir. Hokejist prvi večer osvaja ženo domačega moža in z njo tudi konča v postelji, naslednji večer pa osvaja ženo gostujočega moža, zato se vname pretep med njim in hokejistom. Pri pretepu posreduje judoist, nato pa se skupaj s hokejistom odpravita nazaj v Ljubljano.*''Deodat'' (približno 1400 besed)
Pripovedovalec je tretjeosebni. Učiteljski kolektiv se za tri dni odpravi na izlet v Budimpešto. Učitelj zgodovine na izletu spozna učitelja fizike Deodata, s katerim si deli tudi hotelsko sobo. Deodat mu je zaupal, zakaj mu je tako ime, povedal mu je, da je ime dobil po očetu, ki je izgubil življenje, ko so Rusi zasedli Madžarsko. Naslednji dan pa so Deodata našli mrtvega pod mostom.*''Prijateljstva'' (približno 3300 besed)
Pripovedovalec je tretjeosebni. Govori o starejšem moškem, ki je sam, nima ne prijateljev ne ženske. Ima sicer dva otroka, vendar z njima nima veliko stikov. Na vrata potrka zima, osamljenost je vse večja, tolaži ga samo dejstvo, da ima v hiši miši, katere mu delajo družbo, za novo leto pa jim je pripravil tudi posebno pojedino.*''Samoubojstvo'' (približno 2900 besed)
Pripovedovalec je tretjeosebni. Govori o pogrebu sošolca na ljubljanskem mestnem pokopališču. Čeprav se s sošolcem nista razumela, se je pogreba vseeno udeležil. Po pogrebu pa je odšel na Bled opravljat počitniško delo, kjer je srečal oficirja Sama Ratomirja in ga povprašal o smrti sošolca, ta pa mu je povedal, da je šlo za samomor.*''Bog se je ustavil za Savo'' (približno 2000 besed)
Pripovedovalec je tretjeosebni. Govori o družbi žensk, moških in otrok, ki imajo za Savo piknik. V zgodbi smo priča odnosu med žensko in moškim, kjer je moški vzvišen in ima zelo ponižujoč odnos do ljudi. Zato se je žena odtujila, čutila je, da je povsem na robu. Gimnazijski sošolec ji je bil v oporo, čutila je, da ji stoji ob strani. Z njim je prevarala svojega moža. Zgodba se zaključi z mislijo, da greha ni bilo, če ga Bog ni videl.
2.2 Nagrade
Nagrade
Kot pisatelj je nase prvič opozoril leta 1993 z zmago na natečaju časopisa Dnevnik za najboljšovinjeto. Njegovi romani so bili nominirani za nagrado Kresnik in prevedeni v tuje jezike.


Jutro, proga in pes

1 O avtorju
Tamara Doneva
2 O zbirki
Zbirka novel ''Jutro, proga in pes'' je izšla v samozaložbi leta 1997 v Ljubljani. Nima nobenega predgovora, napisana je na 101 strani, obsega približno 22.300 besed, vsebuje 5 novel.
Ab ovo
(približno 5700 besed)
Zgodba se začne s pripovedovalčevim razmišljanjem, kako bi bilo vse drugače, če ne bi tistega dne odprl vrat. Njegovo življenje se namreč ne bi tako zasukalo, kot se je. Vrat pa ne bi bil odprl, če bi imel pokvarjen zvonec. Pokvarila bi ga lahko soseda Basilova, ki je lavor poln vode zlila na moža, ker je na skrivaj zahajal h gospe Nataliji. Vendar je voda zvonec za las zgrešila. Druga stvar, ki bi mu onemogočila zasuk življenja, je bil klic prijatelja Arthurja, ki ga povabi na kavo, vendar ga pripovedovalec zavrne z izgovorom, da mora doma veliko postoriti. Tretjič, zasuku življenja bi se lahko izognil, če bi sprejel prijateljevo povabilo na odprtje razstave, ampak ga je pripovedovalec prav tako zavrnil, saj na razstavi ni hotel srečati Garvika. Ta mu je pred časom posodil vrtno kosilnico, vendar je še ni dobil nazaj. Nato pa je pozvonilo in pred vrati je stala ženska, ki se je predstavila kot usoda. Prišla je z namenom, da nekaj spremeni. Medtem ko pripovedovalec razmišlja, kako bi bilo dobro, če bi storil, česar ni (vrnil kosilnico ali se srečal s prijateljema), mu usoda pokaže varianto: Garvik pride k pripovedovalcu in zahteva kosilnico nazaj. Kar naenkrat Garvik ni več Garvik, temveč ščurek. Pripovedovalec s kladivom udari po njem, da se razmaže. Takrat pride na obisk Arthur. Ker usoda zmede pripovedovalca, ta ni več prepričan, ali je Arthur videl mrtvega Garvika ali mrtvega ščurka. Koga od njiju je zares ubil, bo izvedel šele zvečer, ko bodo prijatelji prišli na igro taroka. Začne se spraševati, ali so vse skupaj (tudi telefonski pogovor z Arthurjem in Bartom) bile samo halucinacije. Ves nemiren čaka na večer, ko končno Bart, Arthur in Garvik pridejo na tarok. Ko vidi Garvika, se umiri.
Oda čakanju
(približno 2000 besed)
Tihar Tokajev je mož, ki si želi samote. V resnici nima časa za nobenga, saj je polno zaposlen s – čakanjem. Čakati čakanega in čakati čakanje je bilo zanj vsakdanje opravilo. Nepomembno je, kdo je objekt čakanja, pomembno je le čakanje samo. Objekt se je določal spotoma, včasih takoj na začetku, včasih šele na koncu, včasih pa je bil nedoločljiv. Ob tem pa so lahko na sceno prihajali nepredvideni objekti čakanja, ki so včasih Tiharju Tokajevu pokvarili projekt. Nekega določenega dne je Tihar čakal, objekt čakanja pa je bil določen. Pismonoša. Pismonoši bi se utegnili pripetiti dogodki, ki bi zelo vplivali na celoten izid procesa čakanja. Tako Tihar, medtem ko čaka, predvideva pot in usodo pismonoše in si sproti izmišljuje potek dogodkov; pismonošo bi na poti ustavila gospa Gerberjeva in ga povabila na kozarček, pismonoša pa bi se, ker ga rad srkne, povabilu odzval. Ona bi začela pripovedovati tragično zgodbo o dnevu, ko sta z možem odšla na jezero, tam pa se je zgodila nesreča: sosedov deček se je utopil, gospodu Gerberju, ki je dečka hotel rešiti, je v roki ostal le ovratnik ubogega mladeniča. Ovratnik je gospa pospravila, sedaj pa bi ga želela pokazati pismonoši, zato stopi po lestev, da bi se povzpela na podstrešje. Ker je stara in ne more več plezati, bi ji pismonoša, kljub temu, da je že malce opit, priskočil na pomoč. Ko bi bil pismonša visoko na lestvi, bi se gospa Gerberjeva spomnila, da sploh ne ve, kaj ta lestev počne sredi hodnika in da jo je treba pospraviti na svoje mesto. Nato bi z vso silo spodmaknila lestev in pismonoša bi zaradi padca na tla umrl. Njegova žena bi bila od tega tako prizadeta, da bi bila primorana iti v psihiatrično ustanovo, skrb za osirotele otroke pa bi prevzela babica. Življenje bi kljub temu teklo naprej in zdelo bi se, da pismonoša ni nikoli živel.
Večerja
približno 2600 besed)
Leda ima migreno, zato hoče pripovedovalec iti ven. Leda ga napade, zakaj ob težkih trenutkih nikoli ne skrbi zanjo, ji ne pomaga omiliti bolečin in da nikoli ne prevzame nikakršne odgovornosti. Vmes v njun pogovor je vložena zgodba o roži. Namreč, omenjeni par je od prijateljev Filipa in Nere, ki sta se selila v hišo, dobil rožo, vendar zanjo ni bilo nikomur prav pretirano mar, čeprav roža zahteva le vodo enkrat na teden. Rožo sta zalivala, kadar sta se pač spomnila nanjo. Pripovedovalec torej ostane doma, ker na obisk prideta Filip in Nera. Ta dva opazita, da njuna roža ni bila zalita. Ni njima všeč niti prostor, kjer roža stoji. Pravzaprav jima sploh ni všeč, da za rožo ni poskrbljeno. Vsi štirje sedijo za mizo in se pogovarjajo o vsakdanjih stvareh; malo o rožah, o avtomobilih, posojilih. Leda čez čas pripravi prigrizek, nekakšno solato z zelenjavo. Ko gosta pojesta, se z banalnim izgovorom poslovita. Leda nima več migrene, ta obisk jo je spravil v dobro voljo. Kako? Gostoma je namreč servirala rožo.
Projekt
(približno 9500 besed)
V noveli se po odstavkih izmenjujeta 2 zgodbi. V prvi, krajši, prvoosebni pripovedovalec pripoveduje o obisku kina, kjer si je že drugič ogledal isti film. Čas, v katerem se je zgodba dogajala, je nekje v zimi. Drugo zgodbo o Gustavu in Uli pripoveduje tretjeosebni pripovedovalec. Gustav in Ula sta par že nekaj let. Njuni dnevi ne minejo brez prepirov. Ona bi se rada pogovorila, a njemu do tega ni, raje se zapre v sobo ali odide ven. Ko se vrne, je videti vse v najlepšem redu. Gustav ima rad jutra, saj prinašajo nove možnosti novih poskusov za zvezo, a se najde malenkost, ki to pokvari. Nekega dne gresta na sprehod do slapa. Vse je dobro, le da Gustav naenkrat vidi Ulino truplo, kako izginja v penečih se vrtincih vode. Umoril jo je. Zaradi tega se znajde pred odvetnikom, vendar zaradi zblojenosti ne ve, kaj se dogaja. Ničesar ne razume. Vmes je vnešena pravljica, ki jo Gustav sanja in ga Ula prosi, naj ne bo Gustav. Če mu bo uspelo, bo njegova, vendar Gustavu ne uspe, zato mu Ula še ene možnosti ne da
Piknik ali Kako vi pravite temu
(približno 2500 besed)
V noveli imamo 3 protagoniste: Filomeno v eksistencialni krizi, vendar pozitivnimi idejami, Hedvigo, nezadovoljno zaradi lastne neaktivnosti, in Ludviga, ki si samo želi priti na cilj. Ta cilj je vsem trem isti, tj. piknik. Filomena in Hedviga ne vesta točno, kam ju pot vodi, pri čemer Filomena potovanje sprejema kot nujno pot do višjega cilja, Hedviga pa od potovanja ničesar ne pričakuje in do cilja ne goji posebnih odnosov. Ludvig prav tako nima osmišljenega cilja, vendar je njegova pot pozitivno naravnana. Na poti, na kateri ni nobenih oznak, postaneta Hedviga in Ludvig lačna. K temu pripomore tudi vročina, ki je čedalje močnejša. Hedviga lakoto doživlja kot muko in zanjo išče takojšnjo rešitev, medtem ko Ludvig lakoto zaznava zgolj kot neprijeten občutek, ki je del poti. V daljavi nato zagledata neko belo stvar, za katero mislita, da je ovca. Že načrtujeta, kako jo bosta ubila in pojedla, ko se zavesta, da pred njima stoji Filomena, ki jima je ves čas prihajala naproti. Ko Ludvig vidi, da Filomena govori, je trdno odločen, da je ne bo ubil, kaj šele jedel, Hedviga pa ga kljub temu nagovarja h groznemu dejanju.
Avtorica ponudi 2 zaključka: v prvem se Hedviga vzdrži lakote in vsi trije nadaljujejo po svoji poti, v drugem pa strela z neba zadane Filomeno, ta se speče, Hedviga in Ludvig pa jo pojesta.


Stranski udeleženec v upravnem postopku

1 Opredelitev pojma
Stranski udeleženec (intervenient) v upravnem postopku je fizična ali pravna oseba, ki vstopi v tuj postopek in v njem brani svoje pravice in koristi.
Pojem stranskega udeleženca je zakonsko opredeljen (praviloma ), poznajo pa ga tudi tuje pravne ureditve (npr. v sosednji Hrvaški , 4.člen).
2 Pogoji za vstop v tuji postopek
Oseba, ki želi nastopati v tujem postopku kot stranski udeleženec mora izkazati pravni interes oziroma korist in če je potrebno to tudi dokazati (zgolj zatrjevanje ni dovolj). Pri pravnem interesu stranskega udeleženca ne gre za splošno ali javno korist, temveč za osebno korist (korist, ki se nanaša neposredno na osebo, ki jo uveljavlja).
3 Lastnost stranskega udeleženca
Oseba, ki želi v upravnem postopku nastopati kot stranka, mora imeti pravno sposobnost oziroma sposobnost biti stranka (pravna subjektiviteta), kar je osnovni pogoj za sodelovanje v vseh upravnih postopkih ter označuje sposobnost osebe, da pridobiva pravice in pravne koristi ter prevzema obveznosti.
Pogoj za sodelovanje v konkretnem postopku je tudi stvarna legitimacija, sposobnost fizične ali pravne osebe za pridobitev konkretne pravice, pravne koristi ali naložitve obveznosti. Stvarno legitimacijo praviloma določi materialni predpis v katerem so opredeljene pravice, pravne koristi ali obveznosti tako, da določi komu se lahko pravica oziroma obveznost naloži. Stvarna legitimacija na ta način poveže stranko s konkretno upravno zadevo.
Stranski udeleženec ima v postopku popolnoma enak položaj kot glavna stranka, tako da ima celo pravico do pritožbe zoper izdano odločbo. V postopku je stranskemu udeležencu treba dati možnost izjaviti se in ga obveščati o spremembah zahtevka oziroma drugih dejanjih, ki jih predlaga stranka.
Ne glede na to pa položaj stranskega udeleženca ni tako močan, da bi lahko vplival na razpolaganje stranke z zahtevkov. Če se stranka odloči, da bo zahtevo umaknila, za to ne potrebuje soglasja stranskega udeleženca, saj s tem ne bo poseženo v njegov pravni položaj. V tem se položaj stranskega udeleženca razlikuje od položaja stranke, ki ima v postopku nasprotni interes.
Za lažje razumevanje pojma stranskega udeleženca, še navedba primera iz vsakdanjega življenja. V postopkih za izdajo gradbenega dovoljenja so stranski udeleženci lahko lastniki nepremičnine, imetniki služnostne pravice na nepremičnini. Oseba tudi tu izkaže svoj interes, če želi vstopiti v postopek. .

Upravni postopki


Izvršljivost upravnih odločb in sklepov

1 Izvršljivost
Izvršljivost je lastnost odločbe, ki zavezuje tistega, na katerega se nanaša, k izpolnitvi naložene obveznosti in ki hkrati dovoljuje, da se uporabi prisilno sredstvo zaradi izsiljenja izpolnitve, če zavezanec prostovoljno ne bi izpolnil naložene obveznosti. Izvšljive postanejo tiste odločbe, ki vsebujejo obveznost, ki jo je treba izpolniti. Z vidika pravne varnosti je najbolje, da se z izvršitvijo odločbe počaka do njene pravnomočnosti. Tako se izogne možnosti, da se izvede nepopravljivo dejanje nezakonite odločbe. V praksi se največkrat izvršljivost povezuje z nastopom dokončnosti, čeprav bi izvršljivost lahko nastopila tudi pred dokončnostjo ali pred pravnomočnostjo. Pri tem je treba upoštevati dejstvo, da je stranki potrebno določiti rok za izpolnitev obveznosti in je tako šele po poteku tega roka mogoče zoper stranko uporabiti prisilna sredstva za izpolnitev obveznosti v postopku izvršbe. (Androjna, Kerševan, 2006, str. 448 - 450)

Upravni postopki


Najan Doren Severin

Najan Doren Severin je psevdonim. Za njim se skriva samozaložniški projekt-prvenec z naslovom Žival z dvema hrbtoma blejskega avtorja Sergeja Učakarja (1965). Knjiga je izšla leta 2004 ob 1000-letnici kraja, njena predstavitev pa je bila 14. novembra v Festivalni dvorani.
"Neobičajna in drugačna knjiga," kot pravi avtor spremne besede Protitelesa Damjan Jensterle: "Po kakšni logiki bi smeli pričakovati, da bo življenje ljudem na začetku tretjega tisočletja prijaznejše?"
Knjiga je sestavljena iz šestih slik:
- prva slika JUTRO TREH KRALJEV (9 pesmi, letnik 1982);
- 2. slika PABERKOVANJE IZZA DREVJA/Triptih Estere Aschenbachove (3 pesmi, med leti 1984 in 1986);
- 3. slika JAM-SESSION/Korespondenca z okultnim (16 pesmi, 1989-1990);
- 4. slika O DVORJANU IN IGRALKI (7 proznih tekstov kot zaključena celota, letnik 1990);
- 5. slika MOZAIČNI DOSJE ali OSAMOSVOJITVENA VOJNA v dvanajstih prizorih (1. kronologija dogodkov v poletju 1991, napisana na osnovi poročil dnevnega časopisja; 2. Dosje S. Učakar - 12 kratkih zgodb; 3. Mozaik - 12 pesmi), 1991;
- Zadnja slika SEKTOR TITAN (5 pesmi, letnik 1992).
''Kako poslušati in brati besede nekoga, ki ga v resnici sploh in ne obstaja in kaj iskati v tem časovnem konglomeratu nekega izmišljenega lokalnega heroja, nekoga, ki je bil vendarle tu? Morebiti pa poiščemo odgovor v času, ki sledi in bi ga preživel z njim, če bi bil še živ. On, namreč, Najan Doren Severin, žival z dvema hrbtoma.''


Bezgov sirup

Bezgov sirup.
1 Sestavine
* 3 litri vode
* 4 limone
* 4 pomaranče
* 30 cvetov bezga
* 3 kg sladkorja
* 7 dag citronke
2 Postopek
V 3 litre vode narežite na kolobarje 4 limone in 4 pomaranče, namočite okoli 30 cvetov bezga (lahko tudi več) in jih pustite namakat. Dobro je, če je lonec globok in ne preširok, tako da pride tiste 3 litre vode malo nižje in se lažje namaka. Vsake toliko časa je potrebno vse skupaj premešati. Lonec naj bo pokrit in če se da, na hladnem. Normalno je, da vsaj del cvetov porjavi. Nato precedite vse skupaj, kar pomeni, da sadje ožamete, cvetove pa v roki stisnete ali pa zavijete v kuhinjsko krpo in jih malo po malo in stiskate. Tekočino zavrete in vanjo nasujete 3 kg sladkorja. Nato jo ohladite in ji pridate še 7 dag citronke. Zatem sirup nalijete v steklenice. Slednje lahko najprej umijete, lahko jih daste tudi posušiti v pečico za 15 minut na 100 °C. Zamaške daste v vrelo vodo, da se prekuhajo. Narejen sirup je dobro pred uporabo za kakšne tri tedne shraniti na hladnem, da dobi svojstven okus.

Recepti