Ренесанс в Испания

Исторически преглед: В началото на 1492 година пада последната крепост Гранада, която е била владение на маврите. Завършва един продължителен и мъчителен период в историята на Испания,известен като Р е к о н к и с т а т а - период от седем столетия, през който испанските рицари отвоюват Пиринейския полуостров от арабските племена, настанили се във владенията на древните ибериици. Особено активни в борбата с маврите нашественици през последните десетилетия на Реконквистата са владетелите на Кастилия - испанската провинция, в която най-рано се заражда ренесансовия патриотичен порив да се освободи отечеството Испания и отделните му области да се обединят в една държава. Тази провинция изстрадва най-тежко господството на маврите и затова е най-твърдата, решителна и безкомпромисна в отвоюването на национална независимост на испанците.
Испанската благородническа каста излъчва предани на върховния сюзерен рицари, които служат със забележителна вярност за укрепването на авторитета и държавата му. През ХVІ век в Испания, както и в другите западни страни, се извършват радикални промени в манталитета и порядките на ръководещата в обществения живот потомствена аристокрация. Както вече отбелязахме предишните седем века в историята на тази страна преминават в борба за освобождаването на Пиринейския полуостров от нашествениците маври.
Елитната кастилска аристократична прислойка си остава лоялна към испанските крале, независимо от чуждоземния им династичен произход. Тя е по-късно еднакво всеотдайна във феодалните си ангажименти както към императора Карл V, така и към сина му Филип ІІ, изключително благоразумен в използването на владателската си мощ. Синът осъществява “испанизацията” на кралския антураж като подменя постепенно вярната благородническа свита на бащата /Императорът/ с предани местни аристократи.
Истина е, че през периода 1550 - 1600 година данъците в Кастилия се увеличават тройно, така че в края на ХVІ век в кралската хазна влизат общо 3 700 милиона мараведи. Малко преди да напусне Испания през 1543 година императорът Карл V поръчва на сина си Филип ІІ: “ Тъй като финансовите въпроси са най-важните и най-сериозните за държавата отдавайте им най-голямо
внимание!”
Редица историци упоменават факта, че след края на Реконквистата в Испания, по-рано от другите страни в Западна Европа, възникват предпоставки за учредяването на силна кралска власт. “Четвърт век след съдбоносната 1492 година - по силата на кралски бракове и династични наследствени закони - в Испания започва епохата на Хабсбургите - припомня известният наш испанист Тодор Нейков. - Първият от тях Карл І /1517-1556/, / известен повече като Карл V, защото през 1519 година той е избран и за германски император/, макар и внук на Изабела Кастилска е приет в Испания като чужденец. Като Хабсбург и германски император той подчинява испанските интереси на династически и имперски цели. Карл V, който се наричал император на Европа и на Америка, крал-самодържец на страната, в която слънцето не залязва, пръска стичащите се от Новия свят богатства в начинания, чужди на испанския народ - войни срещу протестантските князе в Германия, срещу Франция, за господство в Италия, срещу бунтовна Фландрия, за експанзия в Северна Африка…
Изборът на Карл V за Император на Испания, Германия, Фландрия и Австрия /1519/ е финансово осигурен от мъгъщите тогава банкерски фамилии Фугер и Велцер както и от различни флорентински и генуезки банкови сдружения, които успяват да съберат 850 000 форинта, равняващи се на 1 200 килограма чисто злато. Не бива, разбира се, да се подценява харизматичното излъчване на този владетел като крал на Испания, което той утвърждава след като придобива императорската корона. Карл V като император се обгражда със способни и предприемчиви съветници, които му помагат да увеличи бързо финансовата си мощ. Империята укрепва благодарение на разработването на вече съществуващите мини в Тирол, Каринтия, Бохемия и Унгария и на постъпващите от отвъдатлантическите й владения несметни богатства. Все пак Императорът удържа с много упорство на сепаратистките амбиции на някои периферни иберийски области, а административните му служби са сериозно затруднени от огромните, трудно преодолими бързо през онова време, растояния между подвластните му провинции.
Главното усилие на Карл V е да защитава владенията си от набезите на французите, турците и протестантските князе. В началото на царуването си той е непопулярен като владетел,1 тъй като е получил образование в чужбина, обградил се е с неизвестни за испанците фламандски съветници, следва широкомащабна европейска политическа стратегия. Така странният крал предзизвиква бунта на Комунеросите /Comuneros / през 1520-1521 година. Въпреки всичко той скоро успява да спечели доверието на поданиците си, макар че води много войни / превзема Тунис, навлиза в Алжир, атакува Мюлберг/ и е често и продължително време извън Испания. Той наследява от дедите си тяхните съкровени идеали: обединението на католическия свят, създаването на една силна империя, завладяването на нови колонии. През 1519-1521 година испанският конквистадор Кортес завладява Мексико, а по-късно, през периода 1531-1533 година, Пизаро завоюва Перу. В много от дръзките си начинания Карл V е подкрепян от Ордена на йезуитите, основан през 1540 година от Игнаций Лойола.
През 1556 година Карл V абдикира в полза на сина си Филип ІІ и завещава германските владения на брат си, който е трябвало да стане Император под името Фердинанд І. Докато бащата води динамичен номадски живот, синът предпочита уседналото живуркане. Докато Карл V се внисва в съзнанието на ишспанцинте като кралят-воин, те запомнят Филип ІІ като краля-бюрократ. Той предпочита да управлява страната си от двореца Е с к о р и а л, издигнат в чест на победата на испанската войска над французите при Сен Куентен през 1557 година, приличащ на укрепена монашеска обител.
Филип ІІ управлява една безбрежна империя, в която “слънцето никога не захожда” и печели бързо обичта на поданиците си. През 1580 година той завладява Португалия и присъединява към испанската корона всичкитей колониални владения. Така разрастналата се неимоверно империя става постоянен обект на атаките на нидерландците и англичаните, които не изоставят претенциите си да владеят морските пътища. Не утихва и врашждебността на покорените португалци срещу испаския крал.
Царуването на Филип ІІ е белязано от укрепването на авторитета на монашеските ордени и появата на велики религиозни мистици като Франческо Борджия, Хуан дела Крус и сестра Тереза от Акуила, които ревностно се посвещават на католицизма и всеотдайно го защитават. Популярността на Филип ІІ нараства след двете големи морски битки: след век на непрекъснати завоевания Отоманската империяя е спряна в експанзията й на запад от Хуан Австрийски, полубрат на Филип ІІ, с битката при Лепанто /1571/; за да накаже англичаните заради нашествието им в Нидерландия Филип ІІ мобилизира Непобедимата армада /130 кораба и 30 000 души екипаж/, за да разгроми английска флота, но търпи поражение през 1588 година. Наистина поражението през 1588 година, когато е разгромена Великата испанска армада разполагаща със 130 кораба с обща вместимост 60 000 тона, на които били монтирани 2 400 оръдия и се обслужвали от 30 000 души, екипаж и въоръжени бойци, отзвучава като сериозен национален провал в съзнанието на испанската благородническа класа. Тази амбициозна имперска политика изчерпва бързо залежите на златните и сребърни мини в Америка и предизвиква няколко банкрута на кралската хазна след 1575 година.
Религията и Църквата през Златния век: В края на Средновековието испанските рицари се прочуват с ревностното си религиозно усърдие в охраняването на чистотата на католическата вяра. “Борбата срещу маврите, която се водела под знака на религията, пробудила в Испания фанатизъм в такива крайни форми, какъвто не познавали нито Италия, нито Франция - пише Алпатов. - В Испания вилнеела Инквизицията, църквата проявявала особена жестокост към еретиците, а кладите, на които ги изгаряли, тъй нареченото а у т о д а ф е, станали обикновено явление. Тук господствувало буквалното съблюдаване на писаното слово, на църковния ритуал.”/стр.215/.
Владетелската двойка Изабела Кастилска и Фердинанд Арагонски полага много усилия за възтановяването на материалните и духовните щети, които арабските нашественици са нанесли върху икономиката и морала на испанците. “Изабела Кастилска се стреми на всяка цена да осъществи или по-скоро да укрепи създаденото набързо и доста формално религиозно единство, защото в него вижда единствената здрава спойка и основа на обединената вече териториално държава - пише Тодор Нейков. - За целта тя си служи с Инквизицията, въведена в страната през 1480 година и превърната много скоро в послушно оръдие на кралската власт. Инквизицията вилнне именно срещу лъжепокръстените маври и евреи, както и срещу католици, обвинени в еретични изяви.
Така се идва до 31 март 1492 година, когато срещу евреите се взема още по-крайна мярка. Около 160 000 от тях са изгонени от Испания.” /стр.8 /.
Известният наш испанист свидетелствува, че “през ХVІ век в Испания е имало 12 000 манастири с около 200 000 монаси и монахини” и добавя: “В Испания Новото време се сблъсква с най-добре организирана съпротива. Кралската власт, устремена фанатично към създаване и укрепване на монолитно единство - териториално, политическо, народностно и религиозно, облегната на безпощадната Инквизиция, жестоко се справя с опитите на смели испанци като Валдес /?/ и Сервет/?/ да се реформира испанската католическа църква, опълчва се срещу проникването на еразмизма и на всякакви хуманистични веяния. Инквизицията през 1535 година забранява официално разпространението на Еразмовите произведения и всякакви прояви на негови съмишленици в страната, а по-късно Филип ІІ взема мерки за осуетяване на всякакви протестантски прониквания.
Срещу всяка проява на новия ренесансов дух се издигат решенията на Трентския събор/?/, организираната сила на Църквата, контрареформаторската политика на исдпанските крале. Но въпреки привидното тържество на мракобесието, въпреки наложената духовна блокада развитието не спира.”/стр.12/.
Науките и изкуствата през Златния век: “Фанатизмът на католическата църква не смогнал да попречи на проникването на хуманизма в Испания, но църквата дала своеобразен отпечатък на тоя хуманизъм - отбелязва руският изкуствовед Алпатов. - …В испанския хуманизъм по-силно и дори по-рано, отколкото в другите страни, се развил духът на съмнението. На съмнение се подлагало абсолютно всичко, включително и съществуването на реалния свят. В това отношение особено се отличил Франциско Санчес /?/, на когото принадлежат думите “Quod nihil scitur” /”Нищо не е възможно да се знае”/ - кратка формула на целия испански скептицизъм.” /стр.215/.
“Богатото въображение не било присъщо само на испанците, но при никой друг народ в Европа по време на Ренесанса то не е играло такава голяма роля, както в Испания - твърди Михаил Алпатов. - Буйното въображение на испанци като Игнаций от Лойола /?/ се съчетавало с готовност за действие. Не случайно генуезецът Колумб, на когото в родния му град не вярвали, успял само в Испания да се заеме с реализирането на дръзките си мечти за нов път към Индия.”/стр.216/.
“Никъде другаде не е изразено така осезателно както у испанските религиозни мислители тяхното чувство за близостта на човека с тайнствената озаряваща го сила - констатира Алпатов. - Църквата преследвала Света Тереза /?/, защото виждала грях в това, пред лицето на земния свят да се провъзгласява целия живот за изпълнен със светост…Движението на мистиците получило неимоверно широко разпространение в Испания през ХVІ век. Испанската мистика оказала влияние и върху изкуството: понякога тя вдъхновявала художниците, но и често ги отклонявала от художественото творчество.” /стр.216/.
“Мавританското изкуство станало една от основите на испанската школа - пише Алпатов. - Мавританските дворци, архитектурни декорации и керамика привличали внимание с художественото си съвършенство…Не само отделни мотиви на мавританското изкуство, самият негов дух преминал в испанското изкуство. Отношението на мавританските художници към света като към нещо привидно, мимолетно ярко и пъстроцветно привличало испанските художници, въпреки че за да изразят това светоусещане, те използували други художествени средства, различни от мавританските.” /стр.216 - 217/.
“В нито една друга европейска страна романският стил не е изразен с такива наивно груби и същевременно художествено ярки образиу както в стенописите и олтарниците на Каталония - твърди Алпатов. - Тук могат да се видят тежки, едроглави фигури с огромни облещени очи и строго симетрични композиции, затворени в сложни обрамчвания; в страничните полета се представят цели разкази, особено в сцените от Страстите Христови или от мъченичествата на светци. Тази романска живопис на Испания…поразява с ярката жизненостп на образите си, а понякога и с отблъскващата си проза.” /стр.217/.
“Влиянието на Италия в живопистта на Испания се засилило особено много през ХVІ век; - отбелязва Алпатов - появяването на най-хубавите платна на Тициан в кралския дворец не могло да не даде своето отражение. През този век при испанския двор работели италиански майстори; много испански художници отивали в Италия да се учат и да усъвършенствуват майсторството си.” /стр.218/.
“През ХV и ХVІ век повечето испански катедрали били украсявани с резбени дървени олтарници /retablos/ - свидетелствува Алпатов. - По онова време олтарите с дърворезба били разпространени и в Германия, но немските резбари се задоволявали с няколко фигури или сцени, които са ясно различими и отдалеч. В Испания олтарникът обикновено е огромна, висока стена, разчленена на мънички полета. Полетата са отделени едно от друго с готически или класически колонки, украсени с фигури. В тях са изобразени сцени от Светото писание, изпълнени с жизненост и движение; всичко е разказано нагледно и подробно, с много страст и изразителност…Испанските резбари, които украсяват християнския олтар, се оказват пленници на философията, проповядвана от хората на Изтока.” /стр.219 - 220/.
“Дворецът Ескориал, творба на архитектите Хуан де Толедо и Хуан де Ерера, бил построен далеч от кралската резиденция в Мадрид, както малко по-късно, далеч от Париж, бил построен и двореца във Версай - съобщава Алпатов. - Ескориал трябвало да бъде едновременно дворец, гробница и манастир, гигантски паметник на испанския абсолютизъм. В целия строеж има нещо утопично: в Европа от ХVІ век нямало друга такава колосална постройка; дори лондонският дворец Уайтхол на Иниго Джоунс е останал незавършен. Само испанската монархия с нейните големи претенции и огромни средства, които тя безгрижно пилеела, е могла да осъществи такава задача. Стойността на Ескориал се изчислява на около сто милиона златни рубли. Размерите му достигат басносровни цифри: само дължината на коридорите му е около 16 километра.” /стр.221/.
През 1577 година в Толедо се появил младия грък Доменико Теотокопули, който влиза в историята на испанската живопис с името Е л Гр е к о /Гъркът/ 1541 - 1614/. Алпотов припомня, че той, след като овладява живописното майсторство в Рим, “попада в Испания заедно с много други италиански майстори…,където неговото самобитно ярко дарование било оценено по достойнство”. “Толедо става негова втора родина. Съвременниците му възторжено го наричали философ.” /стр.223/.
Този именит ренесансов живописец пренася в Испания традициите на италианския маниеризъм като придава особена острота на формите му. По-известните му платна са “Разсъбличане на Христос”, “Съновидението на Филип ІІ”, “Погребението на граф Оргас” и “Лаокоон”.
Алпатов акцентира с основание върху най-важната особеност на живописния стил на Ел Греко: “При изображението на човешкото тяло той закономерно достига до деформация на органичната форма. Той източва фигурите в дължина. Струва ни се, че художникът е видял всичко в изпъкнало огледало. Това обаче не се дължи на незачитане на натурата. Греко прекрасно предава строежа на човешкото тяло, размчестването на пропорциите има само за цел да засили визуалното впечатление и да онагледи израстването на телата…
Той е едни от най-добрите портретисти на Испания от втората половина на ХVІ век - твърди известният руски изкуствовед. - Никой друг не е пресъздал като него в платната си образа на испанските идалго и духовници с техните широко разтворени, сякаш невиждащи очи и с отпечатъка на морна бледина върху издължените лица, които често изглеждат като вкаменени и все пак сякаш са разяждани от някакъв вътрешен огън…Неизменно вдигнатите прочувствено към небето и блестящи от сълзи очи на неговите светци в многобройните му олтарни картини понякога пораждат впечатление за непоносим фалш и противна фалшивост. Пресиленото изопачаване на формите и екзалтираната възбуда на образите му са черти, които предизвестяват някои от проявите на съвременния експресионизъм.”/стр.225 - 227/.
В края на Златния век в Испания се появяват първите творби на “безспорно най-великия от всички испански живописци”/Алпатов/ Диего В е л а с к е с де Силва /1599 - 1660/. Роденият в Севиля живописец постига първите си успехи в родния си град, които “дължал, според Алпатов, на испанските караважисти”. По-известните му композиции са “Непорочното зачатие”, “Бакхус”, “Ковачницата на Вулкан”, “Предаването на Бреда” /известна още като “Las Lanzas”/Копията/, “Менините” /Las Meninas/ и “Предачките” /Las Hilanderas/. От впечатляващата му поредица портрети изкуствоведите открояват “Филип ІV”, “Идиот от Кория”, “Инокентий Х”
“Още ранните произведения на Веласкес се отличават с ярките си и правдиви образи - твърди известният руски изкуствовед. - Той се увличал от обичаната в Испания тъй наречена “кухненска живопис” /bodegones/. Възможно е да е имал постоянни модели, старци, жени, момчета и малък брой предмети - глинени съдини, кошници, кани и чаши; от тях съставял своите натюрморти и битови сцени. В картините му има малко пространство, но предметите са ясно моделирани…Той изхвърля от палитрата кафявите и черните бои; живопеста му става прозрачна, сребриста. Предметите са облъхнати от светлина и въздух, багрите искрят, възпламеняват се една друга, раждат отблясъци и се съчетават в дивна хармония. Може да се каже, че никога дотогава човешкото око не е достигало до такава остра чувствителност към повърхността на предметите, към многоцветното покривало на света…
…В портретите на Веласкес няма нито лекомислено празно изящество от портретите на Ван Дайк, нито страстността на Греко. Веласкес ни довежда съвсем близо до моделите си, никога не ги ласкае и отведнъж улавя най-характерното в лицето, в погледа и мимиката. Неговите хора са по-сложни, отколкото изглеждат на портрета; долавяме богатия им вътрешен живот и вес пак те не издават чувствата си нито с поглед, нито с жест и подтискат страстта в себе си като слабост. Церемониалната сдържаност само засилва израза на вътрешна сила…В портретите на Веласкес винаги се изтъква вътрешното достойнство на човешката личност, което художникът долавя със спокоен, ясен и непомрачен от предубеждения поглед. Веласкес тутакси улавя характерното у модела си; това първо впечатление той се стреми да скрепи в пълната му сила и в завършения портрет…Всеки портрет на Веласкес е изпълнен в свой особен маниер, има свой живописен език.” /234 - 239/.
Доц. Гено Генов


Ренесанс във Франция

Исторически преглед: (Instagram: mrbuchyman) Някои историци твърдят, че старата френска аристокрация, разорена от Стогодишната война, навлиза в “периода си на залез”. Техните твърдения са до голяма степен все още меродавни, къй като пораженията при Креси/1346/,1 в началото на продължителната война с английските нашественици, и при Азинкур/1415/, ва началото на ХV век, както и разоренията на Черната чума сломяват силите и самочувствието на рицарската й прислойка. Укрепването на авторитета на краля, бързото нарастване на цените, поскъпването на цените на обновяващото се динамично въоръжение наистина отслабват финансовия стабилитет и моралния престиж на средновековната благородническа каста.
Б.Ръсел: “От 1495 година нататък трима френски крале се опитват да завладеят Неапол, но в крайна сметка кралството е заграбено от Фердинанд ІІІ Арагонски/1502/.
Шарл VІІІ, Луи ХІІ и Франсоа І, крале на Франция, предявяват правата си /не много законни/ над Милано и Неапол; всички те нахлуват в Италия и имат временни успехи, но в крайна сметка претърпяват поражение от испанците.” /с.19/.
Кралят на Франция Луи ХІІ не успява да придобие до края на царуването си наследник от брака си с Ана от Бретания. Въпреки че в края на царуването си той се жени втори път за Мария Тюдор, той не успява да придобие мъжки чада от нея преди да издъхне /1 януари 1515 година.
След много колебания Луи ХІІ предлага на Франсоа ръката на дъщеря си Клавдия, наследница на херцогство Бретания.
Така в края на управлението си той е принуден да обяви за свой заместник на трона младият Франсоа от Ангулем, най-близкия му жив родственик, т.е. роденият в Коняк не е предопределен от раждането му да заеми френския престол.
Той е внук на един от последните синове от по-младия клон на династичната фамилия Валоа. Остава сирак без баща още когато е на две години и е отгледан и възпитан изцяло от майка си, Луиза от Савоя.
Преди да бъде провъзгласен за крал на Франция Франсоа І /1515-1547/ бил посветен в рицарското звание от прочутия френски рицар Байар в Маринян.
Като владетел той предпочитал твърдата политика, насърчавал развитието на литературата и изящните изкуства и заради благотворителните му жестве към творците на изкуството бил почитан като принца на Ренесанса от съвременниците му.
Периодът на царуването му, което може да се нарече постояннен дуел заради непрекъснатите му военни сблъсъци с императора на Испания, Германия и Нидерландия Карл V, се оценява днес от историците като период на безспорен стопански и културен разцвет за кралство Франция, който предшества развихрилите се в края на ХVІ над тази страна бури.
Още през първата година от царуването си Франсоа се заема да реализира отдавнашните амбиции на фамилията Валоа: да бъдат присъединени към френската корона Миланското херцогство и Наполитанското кралство. Той се сблъсква със швейцарските наемници, които охраняват херцогството Милано, и ги побеждава в битка при Мариняно, която води през септември 1515 година.
След като завладява херцогството на миланците той подписва Вечен мир със швейцарските кантони през 1516 година. През същата година сключва съглашение с Папата.
Могъщ съперник в Европа и враг на Франсоа І е Карл Хабсбургски - владетел на Австрия, Бургундия и Нидерландия, територии в пределите на Свещената империя, и на Испания, Неапол и Сицилия, територии извън границите на Империята.
Френският крал нито има позиции в Германия, нито има финансови възможности да купи гласовете на седмината немски Принцове-електори, за да бъде избран за Император на Свещената империя/1519/ Карл от фамилията Хабсбургите става Император под името Карл V.
През 1522 година избухва война и Франсоа І изгубва херцогството Милано.
В стемежа си да го завладее отново, след много стратегически грешки, френският крал попада в плен край Павия през 1525 година.
За да откупи свободата си той трябва да отстъпи през 1526 година Бургундия на императора Карл V, който като правнук на френския крал Шарл Дръзкият я счита за своя наследствена територия. Веднага след освобождаването му Франсоа І денонсира договора с Импертора. Тогава италиянските князе и английският крал,обезпокоени от нарастващата мощ на Карл V, влизат в съюз с краля на Франция и войната в Италия се възобновява.
Изчерпването на ресурсите в двата враждуващи лагера довежда до примирието, което се сключва през 1529 година.
Карл V се отказва от претенциите си да владее Бургундия, но Франсоа І трябва да внесе огромен откуп,за да си възвърне двата по-големи сина, които от 1526 година са пленници, заложници вместо него, в Испания. Френският крал изгубва Миланското херцогство, но не се отказва от намерението си да завладее Северна Италия.
До края на царуването си той ще се опитва да се възвърне властта над миланците, но не успява да осъществи плановете си. С нова военна експедиция през 1536 година Франсоа І все пак успява да покори и присъедини към кралството си Савоя и част от Пиемонте.
Тези две провинции ще си остана френски до мира в Като Камбрези /1559/.
Въпреки неуспеха в осъществяването на “италианските му химерични амбиции” Франсоа І успява да усмири имперските претенции на могъщия му южен съсед Карл V - владетелят на Свещената империя. Важно е да се отбележи,
че този прославен френски крал е на престола в най-гъсто населената европейска държава през първата половина на ХVІ век / 16 - 18 милиона жители/,т.е. в епохата, когато наред с материалните богатства започват да се ценят високо и човешките ресурси.
По време на царуването си Принцът на Ренесанса охранява ревностно чистотата на католическата вяра, която се проповядва във френските църкви. Франсоа І осъзнава голямото политическо значение на кралския контрол върху висшите йерарси на Църквата.
Със съглашението /конкордата/ с Папата тозе френски крал си издейства правото да назначава висшия духовнически клир и така си осигурява верността на църковните прелати.
Но задачата на епископите в началото на ХVІ век не се е ограничавала в лоялното служене на Краля, а включвала и твърдото противодействие на реформирането на католическата Църква. Някои от тях наистина полагат усилия да подобрят нравите на вярващите и на свещенослужителите с по-нисши санове, да усъвършенстват и подсилят въздействието на проповедите си върху паството им.
Църковните прелати са подпомагани в дейността им от високоинтелигентната и ревностно вярваща сестра на Краля, Маргарита от Навара, която допринася много за предотвратяването на проникването на лутеранската схизма във френската Църква. Проповядващите идеите на Реформацията свещеници във Франция били разобличавани като сътрудници на опасна за католицизма ерес. Преследванията срещу протестанските проповедници били тайно поощрявани и поддържани от самия Франсоа І,който до края на живота си остава ревностен католик. Особено радикални са действията на пазителите на реда срещу поредната провокация на протестантите през 1534 година - Аферата с афишите /фанатизирани протестанти разлепват обидни нападки срещу папата и католическата меса в Париж, включително върху вратата на Кралската канцелария/.
По-късно с Едикт /разпоредба/ издаден във Фонтенбло/1540/ Франсоа І подтиква църковните трибунали да действат по бързата процедура срещу проповедниците на протестанството.
До края на живота си Принцът на Ренесанса полага много усилия за да укрепи авторитета на Римокатолическата църква във Франция.
В разширяващите се владения на Франсоа І нараства бързо броят на кралските чиновници. За да напълни хазната кралят се принуждава да продава държавни длъжности и постове.
Кохортата на кралските чиновници трябва да въведе административен порядък и строга йерархия, благодарение на които по-лесно се утвърждава и охранява авторитета на монарха. И все пак Франсоа І не постига безпределна мощ, нито безспорен авторитет,тъй като именно общността на повдвластните му чиновници започва да му създава все повече проблеми. Висшите магистрати започват да се противопоставят на някои от решенията му, кралските финансисти се поддават на нарастващата в страната корупция, намалява броя на безукорно верните на краля събирачи на данъци. Освен това комуникациите с далечните провинции са бавни, а отдалеч е трудно да се управлява при липсата на възможности за бързи контакти с подведомствените служители.
Ефективността на някои кралски служби се оказва недостатъчна за да обхване всички васални територии на разрастналата се държава.
През ХVІ век спадат твърдите доходи на старите френски благороднически фамилии. Крупните наемодатели на земя под аренда се разоряват и губят позиции в обществения живот.
Техните земи се закупуват от имотни граждани, които разширяват по този начин богатството си и укрепват самочувствието си до степента,която им позволява да водят стила на живот на феодалните земевладелци. Те пренасят своите увереност и предприемчивост, придобити в ръководенето на търговията, върху управлението на поземлените си имоти. Натрупали бързо богатство тези изпълнени с неизчерпаема градивна енергия буржоа формира новата френска аристокрация, която експлоатира гъвкаво “изкуството да се живее” на средновековния благороднически елит.
В случая този кръг историци подценява способността на старата потомствена аристокрация във Франция да се адаптира към динамичните промени,
които настъпват устремно в обществото. Не бива да се забравя, че много потомствени аристократични фамилии успяват гъвкаво да преустроят маниера си на експлоатация на обширните си плодородни земи. Някои от тях, във или близки до кралския двор, успяват да получат мощната протекция на сюзерените, които през “века на Ренесанса” в тази страна са все по-отговорно ангажирани в ръководството на финансовите дела не само на двора им, но и на държавата, тъй като те осъзнават, че икономическата й мощ е неразривно свързана с авторитета на династията им. Устремът на предприемчивата висша прислойка на старата френска аристокрация към кралския двор е рацонално използван от осъзналите смисъла на появилия се през Ренесанса израз “държавни съображения” владетели на тази страна.
В началото на епохата на Ренесанса държавата Франция притежава и започва да борави с огромни парични суми. През 1522 година френският крал дължи на кредитори 550 000 ливри.
Към средата на века задлъжнялостта на кралския двор към кредиторите е двойно по-голяма.
През периода 1560 - 1580 година общата сума от заемите, от които са се ползвали владетелите на Франция достига 128 милиона ливри. Държавната хазна банкрутира два пъти /1558 и 1567 година/ през “века на Ренесанса”.
Науките във Франция през ХVІ век: В своята “История на Франция” французинът Пиер Микел обособява отделна глава, посветена на новата ренесансова култура, в чието начало свидетелствува, че френските заможни граждани “се образовали с всички сили, започнали да купуват много книги и така осигурявали забогатяването на издателските къщи и печатниците”:
“През ХVІ век произведенията на Рабле например вероятно наброявали 42 издания с 1000 до 2000 тираж. Гражданите, а не само просветените благородници четели Рабле, четели също Еразъм Ротердамски и френските хуманисти. Те съставлявали новата публика за новото движение за търсенето на текстовете на античността, наречено хуманизъм.” /стр.126/.
“Френските издатели изучавали и продължавали породеното в Италия движение: “филологията”, така високо ценена от гражданина Монтен, била създадена от Лоренцо Вала - пише Пиер Микел. - Венецианецът Барбаро обновил прочита на Аристотел, както флорентинецът Марсилио Фичино - този на Платон. Ръкописите на големите латински автори били публикувани във Франция от Гийом Фише, който ги бил открил в Италия.”/стр.127/.
Ф р а н с о а І, който прилага мъдра, либерална стратегия по отношение на научните и художествени творци през периода на управлението си/1515 - 1547/. Той отрежда водеща роля в литературния живот през първата половина на века на своята високо ерудираната сестра М а р г а р и т а от Н а в а р а.
Този природно интелигентен френски крал отделя значителни финансови средства в подкрепа на първите учени хуманисти, които превеждат и коментират древногръцките и древноримските хронисти, философи и литературни творци. Той им раздава високо платени държавни постове, улеснява достъпа им до ценните ръкописи оцелели от Античността, насърчава ги да пътуват из изпреварващата негово краство в културната сфера Италия.
Най-значимото културно начинание на Франсоа І е учредяването на висш хуманитарен изследователски институт в Париж, на просъществувалия до днес Колеж дьо Франс, където в началото преподаването се е осъществявало на латински език, тъй като френският не е бил все още достатъчно развит като самобитен език. Макар че субсидиите от кралската хазна са доста скромни, първите преподаватели в Колеж дьо Франс допринасят за укрепването на интелектуалния престиж на новосъздадения, изцяло светски, парижки университет.
Френският историк Пиер Микел твърди, че известният ренесансов коментатор и критик на Аристотел Льофевр д’Етампл, както и създателя на филологията като обособена наука във Франция Гийом Бюде “били приближени на краля”: “Франсоа І помолил Гийом Бюде да основе през 1529 година Колежа на кралските лектори - бъдещият “К о л е ж дьо Ф р а н с” - напомня той. - Кралят не обичал Сорбоната, където църковните деятели “култивирали” фалшивата наука филология. Отворен за хуманистите, новият колеж разпространявал новата култура, бил отворен за чуждестранните преподаватели. Веднага се сдобил с голям успех.” /стр.127/.
Идеята да се основе ново, изцяло светско, висше хуманитарно училище всъщност принадлежи на големия френски хуманист Гийом Бюде, който обединява около себе си група от високоерудирани лектори по еврейски, гръцки и математика. След като Кралят го подкрепя и му дава възможност да реализира идеята си Бюде разширява през 1534 и 1545 година изследователските области в Колежа. Висшето училище започва да се назовава от 1545 година Кралски колеж, в който тогава се обособяват седем катедри.
Високо образованият сюзерен Франсоа І поръчва на прочулите се тогава познавачи на езика и културата на Древна Гърция и Рим да направят полезни за внедряването на новата хуманистична култура във Франция преводи. Тогава Робер Е т и е н създава и издава сборника “Съкровищата на латинския език”, Анри Е т и е н - “Съкровищата на древногръцкия език”, а Жак А м и о превежда “Паралелните животописи” на Плутарх :/1559/.
Благосклоността на Краля към хуманитарните науки не означава, че е премахната кралската цензура. Особено по време на религиозната криза, в която се озовава Френската църква след бързото разпространение на протестантството, кралските цензори стават все по-придирчиви и все по-подозрителни към свободомислещите интелектуалци, чиито творения са внимателно четени и прочиствани от еретични твърдения.
Изкуствата във Франция през ХVІ век:
Архитектура: Крал Франсоа І покровителства изграждането на нови паметници. Под влияние на ренесансова Италия френската архитектура прехожда през първата половина на ХVІ век от късна готика към ранен класицизъм. Кралят е особено благосклонен към застрояването със замъци на долината на река Лоара.
“Италианските архитекти успели да построят във Франция известен брой дворци по италиански маниер в големите търговски градове - съобщава Микел. - В Лион имало италиански квартал, чийто замък “Гадан” все още му служи за украшение. Лувърът имал италианско крило. В Париж, но също и в Руан, в Дижон и естествено в Авиньон и в градовете от Юга имало много италиански дворци.
Все пак креативният принос на Италианския ренесанс се усещал преди всичко в замъците, защото във Франция нямало достатъчно богата буржоазия, която бързо да измени градския облик. При това самата тази буржоазия мечтаела да купува или строи замъци в италиански стил в изолираните градчета, подобно на големите сеньори и краля. Тогава замъците по Лоара служели за модел със своите елементи на лукс и украса. Шамбор, Азе льо Ридо, Шенонсо, Фонтенбло и Сен Жермен в парижкия район били с френски облик и италианска окраса, усещаща се най-вече в стълбищата, в прозорците и таваните.” /стр.129/.
През 1515 година по инициатива на Кралицата се разширява замъкът в Б л о а, пристроява се северното крило. При изграждането му строителите създават френския ренесансов архитектурен стил - удобно вътрешно планиране, подрежданена парадните апартаменти в анфилади, които се разполагат край вътрешната фасада, а стаите за живеене на краля и кралицата по външната. Фасадата на новото крило в Блоа е добре размерена, повдигната спрямо двора, където се уреждали празненствата и турнирите.
От 1519 година започва строежа на замъка в Шамбор, където строителите въвеждат строгата симетрия и декоративните мотиви, които взаимстват от тогавашната /ренесансова/ италианска архитектура. По проект на италианския архитект Доменико да К о р т о н а, недалеч от Блоа, започва да се строи замъка Ш а м б о р/1519/. В плана му заляга основната схема на замъка-крепост, снабден пс четириъгълен двор, с донжон и кули по четирите ъгъла.
Ето как в своята “История на изкуството”/ІІІ том/ именитият руски изкуствовед Михаил Алпатов описва “най-хубавия замък от времето на Франсоа І” - замъкът Шамбор/1523 - 1535/: “В него е запазен традиционният план - квадрат с изградени кръгли ъглови кули; и този замък се издига сред голям двор, обрамчен от други кули. Всяка от многобройните кули на замъка, както и витата стълба в средата му завършват с високо издигащи се над покривите открити лантерни и тази гора от кули, кулички, високи комини, тесни мансардни прозорци и тук-там мяркащи се подпорни стълбове /контрафорси/ образува нестройна, но приказно красива група.” /стр.150/.
Buchy


Сборник с математически доказателства/Теория на множествата/Класовете на Бер и неизброимите ординали

В тази статия се представят аргументи за несъобразността от дефиниране на класове на Бер за неизброими ординални числа.
Нека класовете <math>\mathcal{B}_0,\mathcal{B}_1,...,\mathcal{B}_n,...</math> са дефинирани както следва, без да се поставя ограничението за <math>\kappa: \operatorname{Card}(\kappa)\le\aleph_0\,</math> както при дефиницията на класовете на Бер.
*<math>\mathcal{B}_0</math> е класът на непрекъснатите функции на една реална променлива,
*<math>\mathcal{B}_\kappa</math> за произволно ординално число <math>\kappa>0\!\!{\color{White}_{_{_{ {_.}</math> е класът на всички функции, които не принадлежат към <math>\bigcup _{\kappa'<\kappa}\mathcal{B}_{\kappa'}\!\!{\color{White}^{^{^{^{^{ {^.}</math>, но са (поточкова) граница на редица от функции принадлежащи към <math>\bigcup _{\kappa'<\kappa}\mathcal{B}_{\kappa'}\!\!{\color{White}^{^{^{^{^{ {^.}</math>,
Ще докажем следното:
0.0.1 Твърдение
<math>\mathcal{B}_\kappa=\emptyset</math> за всички <math>\kappa: \operatorname{Card}(\kappa)>\aleph_0\,</math>.
0.0.2 Доказателство
Верността на твърдението може да се покаже чрез трансфинитна индукция.
Индукционната хипотеза е
:<math>\left(\operatorname{Card}(\kappa)>\aleph_0\right) \Rightarrow \left(\mathcal{B}_{\kappa}=\emptyset\right).</math>
За <math>\kappa=0\,</math> импликацията е вярна.
Нека тя е вярна за <math>\forall \kappa': \kappa'<\kappa</math>. Ще покажем, че е вярна и за <math>\kappa\,</math>.
Нека
:<math>f_1,f_2,...,f_n,... \rightarrow f \in \mathcal{B}_{\kappa}\neq\emptyset.</math>
Ще докажем, че <math>\operatorname{Card}(\kappa)\leq\aleph_0.</math>
Нека <math>\alpha_1,\alpha_2,...,\alpha_n,...</math> са такива ординали, че за
:<math>\forall i : f_i \in \mathcal{B}_{\alpha_{i .</math>
От индукционното предполжение следва
:<math>\operatorname{Card}(\alpha_i)\le\aleph_0.</math>
Нека
:<math>\lambda'=\sum_{i=1}^{\infty}\alpha_i</math>
и
:<math>\lambda=\begin{cases}\lambda' \text{:} & \lambda'\notin\{\alpha_1,...,\alpha_n,...\} \\ \lambda'+1 \text{:} & \lambda'\in\{\alpha_1,...,\alpha_n,...\} \end{cases}</math>
Ясно е, че за
:<math>\forall i : \alpha_i<\lambda\,</math>
и
:<math>\operatorname{Card}(\lambda)\le\aleph_0.\,</math>
Не е възможно <math>\lambda\,</math> да е по-малко от <math>\kappa\,</math>, защото тогава функцията <math>f\,</math> би била елемент на <math>\mathcal{B}_{\mu}</math> за някое <math>\mu\leq\lambda</math>. <math>\mathcal{B}_{\mu}</math> и <math>\mathcal{B}_{\kappa}</math> обаче са дизюнктни по дефиниция, когато <math>\mu\neq\kappa</math>. Следователно
:<math>\kappa \le\lambda\,</math>
и
:<math>\operatorname{Card}(\kappa)\le \operatorname{Card}(\lambda)\le\aleph_0.\,</math><sup>,</sup>


Готварска книга: Шопска салата

Готварска книга: Рецепти
----
1 Приготвяне
При нарязването на доматите първо разрежете домата през средата и след това нарежете половинката на средно големи парчета. Прибавете към доматите нарязана на кръгчета краставица и накълцания лук. След това залейте салатата с олио (зехтин) и сол и разбъркайте. Поръсете салатата с настъргано сирене.
2 Поднасяне
Преди поднасянето на салатата може да поръсите накълцан магданоз върху сиренето. В зависимост от вкуса към салатата могат да се добавят маслини и накълцан босилек.
en:Cookbook:Shopska Salata

Категория


Уикиджуниър Слънчева система/Слънчева система

Статията е в процес на превод и стила подлежи на значително подобрение. Ако имате предложение и съвети можете да ги или да ги отбележите на беседата. Имайте предвид че материалът е предназначен за деца между 8 и 11 години и стила трябва да бъде максимално опростен.
Някога били ли са ти интересни небесните обекти - Слънцето, Луната, звездите? Хората се вглеждат в небето от много дълго време, опитвайки се да разберат какво има там. Ние продължаваме да откриваме нови начини за изучаване на космоса.
''Планетите'' са големи кълба от скала или газ, които се движат около звездите. Ние живеем на една, която наричаме Земя и се движи около звездата, която наричаме Слънце. Има още най-малко седем други планети, които се движат около Слънцето, както и много по малки тела. Всичко това ние наричаме Слънчева система.
ляво|мини|Космическият телескоп ''Хъбъл''. Този телескоп се намира в космоса и снима предметите, които са твърде далеч, за да бъдат видяни от телескопите на Земята
Преди много години хората не осъзнавали, че всички тези предмети в Слънчевата система се движат около Слънцето. Те мислели, че всичко се движи около Земята, включително и Слънцето. Това изглежда разумно, защото на Земята това движение не се усеща, нали?
Преди около 500 години човек на име Коперник предположил, че всички планети се движат около Слънцето. След това, около 100 години по-късно друг учен, наречен Галилео Галилей, започва да гледа към небето с новооткрито изобретение - телескоп. Той показал, че е много вероятно всички планети да се движат около Слънцето. Скоро все повече хора започнали да използват телескопи, за да изучават космоса. Те започнали да научават как се движат планетите и другите тела в Слънчевата система.
В наши дни изпращаме ракети в космоса, за да научим повече. Астронавти пътуват около Земята, а някои от тях са кацали и на Луната. Робити могат да летят до други планети, за да ги снимат, а ние можем да видим неща, за които хора като Коперник и Галилей са могли само да мечтаят.
Ние можем да използваме много големи телескопи, за да видим какво се случва с други звезди и да сравним снимките на тези звезди с тези на нашето Слънце. Можем да използваме хиляди снимки на други планети, за да научим повече за Земята. Използваме всичко което сме научили за телата от Слънчевата система, за да си представим как се е образувала. Също така бихме могли да предположим какво може да ѝ се случи в бъдеще.
1 Какво е Слънчевата система?
В центъра на Слънчевата система се намира Слънцето. То е звезда като милиардите други звезди в космоса. Другите звезди са много по-далеч от Земята и затова изглеждат много по-малки. Слънцето е важно за нас, защото то ни дава топлина и енергия, която прави възможен живота на Земята. Без слънцето не би могло да има живот на Земята.
Останалите обекти в Слънчевата система обикалят по своите орбити около Слънцето. Планетите са най-големите от тях. Всяка планета прилича малко на Земята, но и много се различава.
Много от планетите имат ''луни''. Луните обикалят около планетите и заедно с тях се движат около Слънцето. Меркури няма луни. Земята има една. Юпитер има 63!
Планетите, които се намират най-близо до Слънцето се наричат ''вътрешни планети''. Това са Меркури, Венера, Земя и Марс. След това идва ''астероидния пояс''. Това е голям пръстен от астероиди - огромни парчета скала, много по-малки от планетите. В астероидния пояс се намира планета-джудже на име Церера. След това са разположени така наречените ''външни планети'' - Юпитер, Сатурн, Уран и Нептун. Още по-далеч от Слънцето се намират други две планети-джуджета - Плутон и Ерида.
Оттатък орбитата на Нептун се намира още един пръстен от тела, подобни на астероиди, който се нарича ''Пояс на Кайпер''. Кайпер е фамилното име на човека, който пръв пише за този пояс. Повечето от обектите в Пояса на Кайпер са трудни за различаване дори с помощта на телескоп.
След Пояса на Кайпер се намира ''Облака на Оорт'' (той също е наречен на човека, който пръв е писал за него). Той се намира много далеч, много пъти по-далеч, от колкото Плутон от Слънцето (повече от хиляда пъти). Облакът на Оорт се намира близо до края на Слънчевата система.
Между по-големите тела в Слънчевата система има прах и други малки частици. Между тях има голямо разстояние, но все пак те светят на светлината на Слънцето. Преди изгрев, през септември или октомври, те светят от изток. Наричаме това зодиакална светлина.
Когато парченца от космическия прах се сблъскат с атмосферата на Земята, те изгарят с ярка светлина. Често ние ги наричаме падащи звезди или метеори.
Слънцето поражда Слънчев вятър - нещо като газов поток, който духа от повърхността на слънцето към откритото пространство. Мястото, където слънчевият вятър среща вятър от друга звезда се нарича хелиопауза. Това се случва на разстояние, което е около 100 пъти по-далеч отколкото Земята от Слънцето. Отвъд това има голямо празно пространство. Разстоянието от Слънцето до най-близката друга звезда е хиляди пъти повече от размерите на цялата Слънчева система. Вселената е наистина огромно място!
1.1 Какво я задържа заедно?
Защо планетите обикалят около слънцето, а луните около тях? Защо слънцето просто не се премести, оставяйки планетите зад себе си? Обяснението за всичко това е гравитацията. Гравитацията е сила която действа на телата заради тяхната маса (тежестта им) и ги привлича едно към друго.
Ние не усещаме силата с която ни привлича Слънцето, защото тя действа едновременно и на Земята. Тази сила е достатъчно голяма, за да попречи на Земята да отлети в пространството. Ефектът, който има гравитацията е като че Земята и Слънцето са завързани едно за друго. По същия начин и спътниците обикалят около планетите. В действителност Слънцето също не стои неподвижно, а обикаля заедно с цялата Слънчева система около центъра на галактиката. Всички теза се задържат заедно благодарение на гравитацията..
1.1.1 За масата
Всичко е изградено от материя. Масата показва количеството на тази материя. Две ябълки имат два пъти по-голяма маса от един. Силата, с която гравитацията действа на телата се определя именно от тяхната маса. Колкото по-голяма маса има едно тяло, толкова по-силно то привлича другите предмети към себе си и толкова по-силно го привличат другите тела. Ние не забелязваме привличането на ябълката, защото нейната маса е много по-малка от тази на Земята. Ако пуснете една ябълка от височина, тя ще падне в посока центъра на Земята. Това става заради гравитацията. Ако успеете да изстреляте ябълката достатъчно силно и под подходящ ъгъл, тя ще започне да обикаля в орбита около Земята. Точно така ракетите извеждат астронавти в космоса. Ако пък успеете да изстреляте ябълката достатъчно силно, тя ще отлети в космоса и няма да се върне.
Гравитацията по силна, когато телата са по-близо едно до друго. Колкото по далеч се намират едно спрямо друго, толкова по-слаба е гравитацията между тях. Учените използват понятието тегло, за да определят колко силно ни привлича гравитацията. Астронавтите тежат по-малко на Луната, т колкото на Земята, защото масата на Луната е много по-малка от тази на Земята. Всъщност ние тежим малко по-малко на върха на някоя висока планина, от колкото на някое по-ниско място. Това е така защото на върха на планината се намираме по-далеч от центъра на Земята.
2 Кой е открил Слънчевата система?
Всеки който гледа нощното небе достатъчно дълго може да различи 7 ярки обекта. Това са Слънцето, Луната, Меркурий, Венера, Марс, Юпитер и Сатурн. Хората знаят1. След това Галилео Галилей насочил телескоп към небето. Той открил луни, обикалящи около Юпитер. Той бил сигурен, че Коперник е прав, но идеята отново не била приета от обществото. На учените им отнело близо 70 години, за да докажат, че Коперник и Галилей са били прави. Днес почти всеки на Земята разбира, че живеем в Слънчевата система.
Хората създават по-добри телескопи и с тях откриват повече космически обекти - луни, други планети и астероиди. В наши дни още се откриват нови неща за Слънчевата система.
Галилео Галилей започва да гледа към небето с новооткрито изобретение - телескоп.
Той раэбрал че планетите обикалят около Слънцето.
Юпитер е петата по отдалеченост от Слънцето планета и най-голямата (с голяма преднина) в Слънчевата система. Юпитер и другите газови гиганти в Слънчевата система (Сатурн, Уран и Нептун) са известни още като юпитероподобни планети, планети-гиганти. Планетата носи името на бога Юпитер от римската митология. В гръцката митология това е главният бог гръмовержецът Зевс. Затова астрономическият символ е стилизирано изображение на светкавица. (♃)

Уикиджуниър Слънчева система


Сборник с математически доказателства/Допълнения/Видове сходимост

''Тази страница е в процес на изграждане''
1 Сходимост в пространства от реалнозначни функции
Разглеждаме функции
:<math>f:D\to R</math>
където <math>R</math> e метрично пространство.
Разстоянието между две точки <math>y_1</math> и <math>y_2</math> в <math>R</math> ще бележим с <math>|y_1-y_2|</math>.
1.1 Дефиниции
1.1.1 Поточкова сходимост в дадена точка
Редицата от функции <math>F=(f_n)_{n=1,2,...}</math> се нарича ''поточково сходяща'' (или просто ''сходяща'') клоняща към <math>f</math> в точката <math>\xi\in D</math>, ако
:<math>\forall \varepsilon \in \mathbb{R}_{>0}\ \exists m\in\mathbb{N}\ (n \geq m \Rightarrow \left|f_n(\xi)-f(\xi)\right| < \varepsilon)</math>
1.1.2 Поточкова сходимост във всяка точка
Редицата от функции <math>F=(f_n)_{n=1,2,...}</math> се нарича ''поточково сходяща във всяка точка'' (или ''поточково сходяща във всяка точка от дефиниционното и множество'') клоняща към <math>f</math>, ако
:<math>\forall \xi\in D\ \forall \varepsilon \in \mathbb{R}_{>0}\ \exists m\in\mathbb{N}\ (n \geq m \Rightarrow \left|f_n(\xi)-f(\xi)\right| < \varepsilon)</math>
1.1.3 Равномерна сходимост
Редицата от функции <math>F=(f_n)_{n=1,2,...}</math> се нарича ''равномерно сходяща'' клоняща към <math>f</math>, ако
:<math>\forall \varepsilon \in \mathbb{R}_{>0}\ \exists m\in\mathbb{N}\ \forall x\in D\ (n \geq m \Rightarrow \left|f_n(x)-f(x)\right| < \varepsilon)</math>
1.1.4 Равномерна сходимост в точка
Нека <math>D</math> е метрично пространство. Редицата от функции <math>F=(f_n)_{n=1,2,...}</math> се нарича ''равномерно сходяща в точката''<math>\xi</math> клоняща към <math>f</math>, ако
:<math>\forall \varepsilon \in \mathbb{R}_{>0}\ \exists m\in\mathbb{N}\ \exist \delta\in\mathbb{R}_{>0}\ (n \geq m \Rightarrow \triangle_\delta(\xi)\subset\{x:\ |f_n(x)-f(x)| < \varepsilon\}),</math>
където
:<math>\triangle_\delta(\xi)=\{x:\ |x-\xi|<\delta\}.</math>
1.1.5 Равномерна сходимост във всяка точка
Нека <math>D</math> е метрично пространство. Редицата от функции <math>F=(f_n)_{n=1,2,...}</math> се нарича ''равномерно сходяща във всяка точка'', ако за всяко <math>\xi</math> от <math>D</math>, тя е равномерно сходима във <math>\xi</math>.
1.1.6 Равномерна поне ужсходимост в дадена точка
Нека <math>D</math> е метрично пространство. Редицата от функции <math>F=(f_n)_{n=1,2,...}</math> се нарича ''равномерно поне ужсходяща в точката''<math>\xi</math> клоняща към <math>f</math>, ако
:<math>\forall \varepsilon \in \mathbb{R}_{>0}\ \exists m\in\mathbb{N}\ \exist \delta\in\mathbb{R}_{>0}\ (\triangle_\delta(\xi)\subset\{x:\ |f_m(x)-f(x)| < \varepsilon\}).</math>''Забелeжка'': Понятието "''равномерна поне ужсходимост''" не представлява общоприет в литературата термин. Този вид сходимост е описан за първи път от Хаусдорф в неговата книга ''Grundzuege der Mengenlehre'' (1914). Там той я нарича "''униформна''" (на немски ''uniforme Konvergenz'') различавайки я от равномерната сходимост (на немски ''gleichmaessige Konvergenz''). Ние няма да използваме това наименование, защото съществува опасност от объркване. (За тази опасност предупреждава и самият Хаусдорф в книгата си.) Френският израз за равномерна сходимост е ''сonvergence uniforme'' (а английският - ''uniform сonvergence''). Освен това употребата на думата сходимост в този случай е заблуждаващо. Редицата <math>g_n(x)= (n</math> mod <math>2)</math> например отговаря на посочените условия и въпреки това не е дори поточково сходяща. Тоест тук не се касаее за сходимост в общоприетия смисъл.
1.1.7 Поточкова поне ужсходимост в дадена точка
Редицата от функции <math>F=(f_n)_{n=1,2,...}</math> се нарича ''поточково поне ужсходяща'' (или просто ''поне ужсходяща'') клоняща към <math>f</math> в точката <math>\xi\in D</math>, ако
:<math>\forall \varepsilon \in \mathbb{R}_{>0}\ \exists m\in\mathbb{N}\ (\left|f_m(\xi)-f(\xi)\right| < \varepsilon)</math>
1.1.8 Поточкова поне ужсходимост във всяка точка
Редицата от функции <math>F=(f_n)_{n=1,2,...}</math> се нарича ''поточково поне ужсходяща във всяка точка'' (или ''поточково поне ужсходяща във всяка точка от дефиниционното и множество'') клоняща към <math>f</math>, ако
:<math>\forall \xi\in D\ \forall \varepsilon \in \mathbb{R}_{>0}\ \exists m\in\mathbb{N}\ (\left|f_m(\xi)-f(\xi)\right| < \varepsilon)</math>


Говореща българска азбука

Има статии от Борислав Иванов Иванов. Той смята, че българският език е създаден от 30 основни думи-звуци-букви, така наречената божествена азбука. Като се комбинират тези думи се получават други думи. Правилата за образуване на думи са били известни в цялата Българска империя. Тъй като лесно се получавали думи и лесно се осъзнавал смисълът на тези думи, той бързо се научавал в цялата империя и се развивал. Какво точно означава "Говореща българска азбука", ще разберете от буквите и получените от тях думи. Заложете в търсачката Говореща азбука и ще намерите статиите на Борислав Иванов Иванов. Там в неговите статии ще намерите около 40 страници с думи. Той се опитва да докаже, че в българския език има много останали старобългарски думи, а не само 10, както сме учили в училище. Това което е открил авторът, ме заинтересува и мен. Не съм искала разрешение от Борислав Иванов, ако открия емейла му ще направя това, да публикувам речника с получените от него думи, но смятам, че това е интересно за всички българи. Това ще има огромно значение за повдигане на българския дух. Предполага се, че тези думи-букви стоят в основата и на славянските езици и в езиците на онези народи, покрай които са минавали българите. Ще ми бъде приятно да откриете тези статии, да ги прочетете и да започнете да ми помагате. Схемата за попълване на речника е елементарна. Влизатe в буквата-дума чрез редактиране и от поместените думи ще разберете как да слагате други думи. Ако започнете да попълвате речника, аз пък ще подготвям, това да става по-лесно, т.е. ще слагам помощните символи, а вие ще попълвате думите. Спазвам правилото: всички думи да започват с буквата, която е посочена в речника. Ако измислите нещо по-добро споделете.


Борислав Иванов Иванов

1 Борислав Иванов Иванов
Борислав Иванов Иванов е открил, че старобългарският език е създаден с помощта на говорещата азбука. Азбуката се състои от 30 букви-звуци-думи. Съчетаването на тези основни думи води до образуването на нови думи. Все още не зная достатъчно затова ще напиша линковете, които ще ви доведат до неговите статии:
- предговор;
- Българска говореща азбука 1 - тук ще прочетете, какво общо има между българите и славяние; защо българският и руският езици имат толкова много общи думи;
- Българска говореща азбука 2 - в тази статия, авторът е подредил под формата на таблица думи получени от говорещата българска азбука, те са около 40 страници.
- Приложение на прабългарската говореща азбука при опит за разчитане на прабългарски надписи;
- Накъде сочат боговете;


Как обесих едно магаре на една камила

КАК ОБЕСИХ ЕДНО МАГАРЕ НА ЕДНА КАМИЛА
Разказва д-р Елена Димова
Често се шегувахме с баща ми, че господ не иска да го прибере, защото е грешен.
- Кажи ни, сигурно имаш някакъв голям грях. Кажи, а може би си убил някого, когато си бил на
война.
- Не, не съм убил никого. Гърците бяха много дипломатични. Във войната участваха само
гърци, а ние македонците бяхме в обоза. Те се бояха, че по някакъв начин ще бъдат пре-
дадени, от такива, които не се чувстват гърци или, че лошо ще се бият, за гръцка кауза.
Не чакаше покана. Много обичаше да разказва.
"По време на войната ние стигахме до Мала Азия. На датата ХХ.ХХ.24, войната свърши и
беше ни казано да се прибираме, кой както може. Та тогава, изневиделица се появи един турчин.
Загледахме се един друг и се заприготвяхме да се изпозастреляме, но войната беше свършила.
- Почакай, почакай - казах му на турски - войната свърши, повече няма да се убиваме. Отивай си
и аз ще си отида в къщи. Войната свърши
Та не го убих. Казах му да си ходи."
Разбира се, той забрави да ни говори за греховете си, а продължи разказа си, след срещата
си с турчина.
"Войната свърши, това добре. Ами сега, как ще се прибера от Мала Азия до нашето село. Всеки
тръгна накъдето му видят очите. Останах сам, без пари. По едно време виждам един керван
с камили. Отивам при сайбията на камилите и го питам, няма ли някаква работа за мен.
- А има, как да няма. Може да ми пазиш камилите и магарето.
Той разбра, че аз не разбирам от камили, затова каза "Чуш" на камилите. Те легнаха на пясъка
и отиде да обядва в близката гостилница, като ме остави да пазя. Както бяха легнали камили-
те, хванах магарето, доведох го камилите и го завързах за една от тях. Не след дълго сайбията
се върна и каза, че трябва да продължат пътя си. Каза нещо на камилите и те започнаха една по
една да стават. Камили нали сте виждали. Те са много високи. Стана и тази камила, на която
бях вързал магарето. Понеже въжето, с което вързах магарето беше късо, магарето се вдигна
високо обесено за камилата.
- Бре, ами сега Танасе, какво ще правиш. - казах си аз - Го обеси магарето.
Не чаках да ми се карат. Плюх си на петите и да ме няма."
Не му давахме възможност повече да разказва. Избухвахме в буен смях, като си представяхме
обесеното магаре.
- - - - - -
Сайбия - стопанин, чорбаджия.

Приказки


Ренесанс в Англия

Англия през ХV - ХVІ век - исторически преглед:
Пораженията, които Англия понася от външни врагове, довеждат до ожесточена гражданска война в тази страна - войната между Бялата и Червената роза, в която се сблъскват две потомствени благороднически фамилии, Ланкъстърите и Йорките. В родовия герб на Ланкастърите отличителния хералдически знак е бялата роза, а на герба на Йорките е изработена като символен знак на династичните им амбиции червена роза. В края на този изтощителен за Англия вътрешен военен конфликт короната увенчава последния представител на Ланкъстърите, Хенри Тюдор, който побеждава Ричард ІІІ /Ричард от Глочестър/ в битка при Бозуърт /1485/. Хенри от фамилията на Тюдорите е провъзгласен за английски крал като Хенри VІІ. Женитбата му с дъщерята на Едуард ІV от рода на Йорките бележи края на войната между Бялата и Червената роза.
Англиканската Реформация е подготвена, наложена и възстановявана три пъти под покровителството на английската династична фамилия на Тюдорите. Тя е дело на могъщите и предприемчиви английски крале от тази династия, които са обладани от ревностното желание да подчинят религиозния живот в страната на държавата. Те си правят трезвата равносметка, че кралството им трудно ще се стабилизира, ако не се изкорени бързо нарастващото духовно влияние на Римокатолическата църква върху населението на Британските острови.
Синът на Хенри VІІ, Тюдор Хенри VІІІ (1509-1547), въстановява авторитета на кралската институция в Англия и укрепва феодалната монархия. Той се държи като пълновластен /абсолютен/ господар пред потомствените благородници и пред висшия клир на Църквата. Притежава пъргав политически усет, благодарение на който успява да стабилизира парламентарните институции в страната.
През 1527 година крал Хенри VІІІ, който се обявява срещу Реформацията на Лутер, иска от папата да отмени брака му с Катерина Арагонска, леля на немския император Карл V, за да се ожени за придворната дама Ана Болейн. Самоувереният Тюдор не получава разрешение за развод от папата, който го отлъчва от Църквата /1534/, след като той е заживял като съпруг с Ана. През 1534 година той скъсва с Римокатолическата църква и се обявява за глава на местната Англиканска църква с тъй наречения Акт на превъзходство. С него юридическите правомощия на папата над Английската църква се отменят: кралят става “Върховен повелител над земята на Англия”; той си приписва правото да избира по своя воля църковните епископи за енориите в държавата му. Тези разпоредби на Хенри VІІІ не срещат сериозна, масова съпротива. Двамата последователи на Еразъм Ротердамски, бившият канцлер Томас Мор и епископът Фишър, които му се противопоставят, са обезглавени.
Земите на манастирите са конфискувани в полза на монарха, който, за да укрепи авторитета на Короната, ги раздава на поддържащата религиозната Реформация поземлена аристокрация. В издадения през 1536 година в Англия сборник с конфесионални правила /”Десет члена”/ е явен стремежа, вероятно продиктуван от външнополитически съображения, на Англиканската църква да се сближи с догматичните постановки на Лутеранската църква. Кралят издава разпоредба всяка английска църква да се снабди с екземпляр от преведената на английски език Библия. Връщане към строгата теологическа наука се демонстрира в следващия конфесионален сборник “Шест члена” /1539/, в който се поддържа догмата за Транссубстанциацията /превръщането на хляба и виното в плътта и кръвта на Христос/, отрича се Причестяването като задължителен обряд, забранява се брака за проповедниците, запазват се месите за имотните семейства и “изповедите на ухо”.
През 1543 година в Англия се появява “Кралската книга”. Хенри VІІІ се декларира противник на протестантското вероизповедание и обявява, че като набожен човек и посветен в теологическата наука владетел никога не си е позволявал да отрича католическата вяра. Той определя англиканството си като стремеж към независеща от Рим, самостоятелна, Английска църква, която да укрепва националното самочувствие на поданиците му. Противоречивите разпоредби и декларации на самоуверения Тюдор разочароват както вярващото паство, останало лоялно на Римокатолическата църква, така и възприелите Евангелието като най-авторитетната Света книга богомолци.
В Англия, както в повечето протестантски държави, се извършва масово конфискация на земите на западащите сеньори в полза на бързо разрастващите се монашески ордени, които разпространяват догматиката на Реформираната църква. Кралят ги покровителства, тъй като пропагандираната от тях секуларизация на Църквата обогатява държавата. В хазната на държавата постъпват значителни дарения от приелите протестанството представители на придворната и висшата аристокрация. По време на управлението на Хенри VІІІ в държавната съкровищница на Англия влизат от подобни, вдъхновени от учението на Реформираната църква, благотворителни щедрости 1 500 000 лири.
Идеите на Реформацията проникват в Англия по време на царуването на сина на Хенри VІІІ, Тюдор Едуард VІ (1547-1553), който покровителства издаването на Молитвеник за всички /Book of Common Prayer/. Двамата “лорд протектори” /наставници/ на невръстния наследник на крал Хенри VІІІ, Едуард VІ, възстановяват един по-твърд протестантизъм в страната. Съмърсет, поддръжник на умереното лутеранство, е по-толерантен към католиците, смекчава наказанията срещу еретиците и се разпорежда за разпространяването на нова Богослужебна книга /Prayer book/, в която са запазени основните моменти на традиционната меса. Граф Уоруик сваля и заповяда да екзекутират Съмърсет. Той допринася много за сближаването на английското протестанство с калвинизма. В Англия по времето на Едуард VІ се възприема нов конфесионален сборник, озаглавен “Четиридесет и два члена”, който е много сходен със сборника, издаден от теолозите калвинисти в Швейцария по това време. През същия период Парламентът гласува за “изгарянето” на старите богослужебни книги и за премахването на изображенията и статуите от английските църкви.
Католическата реакция се развихря в страната по време на управлението на Мария Тюдор (1553-1558), в края на което англичаните отново се приобщават към Католическата църква. По време на управлението на тази ревностна католичка кралство Англия се сближава отново с Римокатолическата църква. Кралицата подлага на ожесточено преследване изповядващите протестантизма и с основание си спечелва прозвището Кървавата Мария. Репресиите срещу протестантите през периода на нейното управление допринасят за вкореняването сред английския народ на радикални антипапистки настроения. По-късно Англиканската църква признава за мъченици 280 жертви на фанатичния религиозен терор, въведен в страната от Кървавата Мария.
Елизабетинската епоха - исторически преглед: Дъщерята на крал Хенри VІІІ, Елизабет І (1558-1603) / Гринуич 1533 - Ричмънд 1603/, споделя антипапистките настроения на своя народ, съдейства за консолидирането на Англиканската църква и постепенно я подчинява на държавните интереси. По време на продължителното ѝ управление се възстановява юридическата мощ на Акта на превъзходство и се издава Актът за уеднаквяване на вероизповеданието - Молитвеникът за всички става задължителна богослужебна норма за цялото паство в Англия /1559/. Всички вярващи в страната се изповядват като съблюдават своеобразния църковен устав Тридесет и деветте члена /1563/. Тези строги мерки за съхраняване на чистотата на англиканското вероизповедание не успяват да възпрепятстват проникването на Острова на калвинизма и най-вече пуританизма, който през средата на ХVІІ век ще се вгради здраво в религиозния живот на Англия.
На 25 януари 1533 година Хенри VІІІ, без да е получил от папата анулиране на брака му с първата му жена, Катерина от Арагон, обзет от желанието да придобие мъжко чедо за наследник, се оженва набързо за Ан Болейн. Малко преди деветия месец след венчавката им, на 7 септември същата година Ан ражда дете. За голямо разочарование на Хенри VІІІ новороденото се оказва момиче. За да докажи, че бебето е негова законна дъщеря, от кралско потекло, бащата го кръщава с името на много кралици и кралски дъщери - Е л и з а б е т.
Детството на Елизабет е белязано от драма. През 1536 година майка ѝ става жертва на интригите на една група влиятелни царедворци, обвързани с испанците, предвождани от канцлера Томас Кромуел. Без доказателства Ана Болейн е осъдена като прелюбодейка и кръвосмесителка и е екзекутирана на 19 май 1536 година. Два дни преди това Елизабет е обявена за незаконородено дете на краля на Англия. След важни сътресения в кралския двор тя все пак е приобщена към него и през септември 1544 година с Акта за наследството тя е посочена на трето място, след полубрат си Едуард /син на Хенри VІІІ и третата му жена Джейн Сеймур/ и полусестра си Мери.
Получила протестантско възпитание Елизабет получава блестящо образование благодарение на двама бележити английски учени хуманисти, завършили в Кеймбридж - Уйлям Гриндейл и Роджър Ашъм. Жизнерадостна и интелигентна, тя говори свободно френски, италиански и испански и по време на царуването си изучава усърдно древните езици - старогръцки и латински.
Елизабет не играе никаква роля през краткия период на управление на Едуард VІ /1547 - 1553/ и не участвува в държавния преврат, организиран от Джон Дъдли, херцог на Нортъмбърленд, благодарение на който на престола се възкачва неговата доведена дъщеря Джейн Грей, управлявала Англия като кралица само тринадесет дни през юли 1553 година.
Взаимоотношенията на Елизабет с Мери Тюдор все повече се обтягат и изпълват с напрежение. Кралицата и католическата партия не изпитват никакво доверие към Елизабет, която като протестантка, според тях, представлява потенциална политическа опасност за държавата.
По-голямата част от петте години на царуването на нейната полусестра /1553-1558/ Елизабет прекарва далеч от двора, избягва всякакви поводи, които биха я подвели да прояви враждебност към управляващата кралица. Все пак тя си остава подозрителна за католическата партия и е затворена в Лондонската кула от март до май 1554 година, след провала на бунта, вдигнат от Томас Уайт, срещу проектирания брак между Мери и Филип ІІ Испански. Не се повдига никакво обвинение срещу Елизабет, но е явно, че целта на бунта е да я възцарят на трона. Това обстоятелство увеличава омразата на полусестра ѝ Мери към нея и Елизабет остава близо две години затворена в замъка си Хетфийлд Хауз. То поражда у нея страх за собствения ѝ живот и я бележи дълбоко. Въпреки всичко тя успява, благодарение на усета си за сложността на политическата ситуация, да си запази подкрепата на английските протестанти, без да даде повод на Мери Тюдор да я лиши от наследство. След смъртта на Мери /17 ноември 1558 година/ Елизабет е провъзгласена, без да се развихри някаква съпротива срещу нея, за кралица на Англия.
Една от най-големите трудности, с които трябва да се справи в началото на управлението си Елизабет І, е да бъде едновременно жена, неомъжена самотница и кралица. Противоречието между ролята на жената - да се подчинява, и ролята на монарха - да управлява, е до такава степен явно, че много от съвременниците ѝ смятат управлението на жена, при това самотна, че е противоестествено и може само да навреди на престижа на английската монархия.
Но дали Елизабет І би могла да се омъжи? Обвързването на жената Елизабет с някой от поданиците ѝ представлява двойно неудобство за нея: първо, да учреди неудачен брак, второ, да съживи споровете между фракциите, които бележат края на царуването на Едуард VІ и довеждат до узурпирането на трона от Джейн Грей. Женитбата с чуждестранен владетел би била също рискована и опасна, тъй като би пробудила остри ксенофобски реакции в Англия и би въвела Англия в система от съюзи, които тя не би могла подкрепя изцяло и безрезервно.
Така женитбата се превръща за нея в политически и дипломатически коз, с който тя ще си служи много гъвкаво под натиска на членовете на Кралския съвет, ще предвижда и обещава да се омъжи за някой поданик или чужденец, но в края ще се измъква от всякакъв опасен за страната ѝ брачен ангажимент. От многобройните ѝ претенденти само двама задържат по-продължително време вниманието й: от 1560 до 1561 година Робърт Дъдли и от 1572 до 1582 година Еркюл /назоваван Франсоа/, херцог отначало на Алансон, а после на Анжу, брат на френския крал Анри ІІІ. Неомъжването на Елизабет оставя открит въпроса за наследяването на английската корона. Кралицата непрекъснато отказва да посочи наследник и така още повече укрепва властта си - съзнателно поддържаната от нея несигурност създава у благородническия ѝ кръг впечатлението, че е възможен всякакъв избор на крал от тяхната среда.
Елизабет полага много усилия за да поддържа у поданиците си мита, че тя е необикновена жена. Като оповестява девствеността си тя се поставя над нормалните жени и се представя като близка до Христос, като годеница на всички. Като подчертава женствеността си тя внушава, че е кралица по Божията воля и може да лекува с докосване заболелите от живеница /скрофули/ в кралството й. Като кралица тя държи да е почитана като майка на всички свои поданици. Благодарение на една изкустно направлявана пропаганда Елизабет успява да внедри този благоприятен трилик имиж в съзнанието на тогавашните англичани.
Така Елизабет се оказва първият английски монарх, който успява приживе да стане обект на ревностна култова почит. Всяко нейно появяване пред публика е обкръжено с бляскави почести и със сложен церемониал, в който преобладат показния лукс, уместно съчетаните символи и алигории, изкустно провежданата глорификация и идеализация.
През 1576 година денят на ръкополагането ѝ за кралица е обявен за официален празник. През 1590 година се тиражира портрета ѝ като кралица, на който тя е представена като млада, излъчваща великолепие и загадъчност, жена. Поетите на нейното време ѝ посвещават безброй балди, памфлети и поеми, в които я назовават с благозвучните имена Елиза, Глориана, Астрея и т.н. В църковни проповеди се възхваляват добродетелите и обичта й, с които тя непрестанно обединява и сплотява поданиците си. Всички изкуства със съответните им изобразителни техники са подчинени на устрема да се разгласява мъдрата управленска стратегия на Кралицата-майка на всички.
Елизабет се възцарява на трона на Англия в атмосфера на почти всеобщо национално ликуване. Всички поданици я посрещат като владетелка въплъщаваща нова ера и надеждата за по-добър живот, макар че би било неточно да се твърди, че тя поема страната в състояние на хаос, съсипана от мизерия и бедствия. Но Елизабет успява да се възползва от натрупаните недовоства и омрази срещу Мери Тюдор и да създаде впечатлението, че тя се възкачва на престола за да възстанови мира, благоденствието и праведната религия. Във вътрешната политика тя успява да постигне своите цели - успокоява религиозните вражди и налага твърдото си ръководство в Кралския съвет.
Елизабет І няма никакво намерение да охранява католическото вероизповедание, но се е налагало да се съобразява с една консервативна Камара на лордовете. Кралицата отказва да я провъзгласят за Глава на Английската църква и приема по-малко смущаващото название Върховен настоятел През 1559 година в Английския парламент са гласувани два важни законодателни текста, с които се търси компромисно разрешение на изотстящия се конфликт между протестанти и католици в страната. Кралицата е принудена да ги потвърди под натиска на лордовете католици: с Акта за превъзходство тя е обявена за върховен повелител на Църквата /но не нейна глава/, а с Молитвеника за всички от 1552 година, съчинен в калвинистки дух, се запазват организацията и ритуалите на Католическата църква. На този компромис получава поддръжката на преобладаващата част от духовенството, тъй като обезсилва войственото усърдие на ревностните католици. Елизабет І доказва впечатляваща гъвкавост при привеждането в действие на двата важни законодателни акта.
Още през 1534 година са влезли в сила извънредно строги антикатолически закони. Кралицата среща постоянно съпротивата на висшия клир. През 1563 година епископите приемат нов конфесионален сборник “Тридесет и девет члена”, който става задължителен за всички свещенослужители в Англия и остава валиден до наши дни. Макар че се запазва в основни линии католическия култ, в много членове от този сборник се усеща влиянието на калвинизма. Евангелието се възприема като основа на вярата, Тайната вечеря се признава за реално, но духовно, общение с Христос, а вярата се схваща като единствено оправдание на самата себе си.
За да наложи волята си в Кралския съвет кралицата освобождава две трети от членовете му и ги подменя с верни на каузата ѝ нейни хора. Тя избира за свой Държавен секретар и Главен съветник сър Уйлюм Сесил, който ще ѝ служи вярно през периода 1558 - 1572 година. През 1571 година той получава титлата лорд Бъргли. Правителството на Елизабет І се гради върху относително стеснена политическа поддръжка, тъй като от него са изключени преднамерено изповядващите католическата вяра влиятелни потомствени благородници. През първите години на царуването ѝ решенията му не са минирани от вътрешни конфликти, защото членовете му са сплотени от верността им към Кралицата. Единението става възможно тъй като само шест или седем от неговите деветнадесет постоянни члена се явяват на заседанията. Към това би трябвало да добавим, че по-голямата част от заседаващите в Кралския съвет са близки роднини / Лаймчестър, Уоруик, Сидни и Съсекс; Уолсингъм и Майлдмей; Сесил и Бейкън/.
Във външната политика Илизабета І успява да сключи през април 1559 година мирен договор с французите в Като Камбрези и същевременвно да запази добри дипломатически контакти с Испания на Филип ІІ. След отлъчването ѝ от папата през 1570 година Елизабет І се оказва изолирана от общността на могъщите и влиятелни европейски монарси. Но тя успява да укрепи авторитета си сред поданиците след като английската флота, предвождана от прославени бивши корсари, спечелва няколко морски битки с испанците, след като сър Френсис Дрейк успява да осъществи обиколка на света /1577 - 1580/, след като се започва колонизирането на Америка /през 1584 година е завладяна Вирджиния/.
Благодарение на бързия икономически растеж и бурното нарастване на населението, на поражението на Непобедимата армада през август 1588 година Англия и възвръща престижа като порцъфтяваща монархия сред европейските държави.
Междувременно започва да се оспорва приноса на Кралицата в преобразяването на Англия. В действителност Елизабет е била считана за консервативна владетелка и прекалено колеблива във вземането на важни за държавата решения. През 1558 година верската ѝ сдържаност възмущава протестантските епископи, които се амбицират да наложат на Кралицата да одобри през 1563 година твърде калвинистките по дух Тридесет и девет члена. Колебанията на Елизабет І преди утвърждаването им, неосъществените ѝ проекти за брак с Дъдли, а след това с Алансон подхранват чак до 1580 година слуховете за реставрация на католицизма в островното кралство.
Елизабет І като че ли няма изградена стратегия в областта на външната политика. Кралицата просто държи да запази две пристанища за англичаните на европейския бряг на Ламанша / Кале или Хавър/ и да се пази от пряка намеса в някой международен конфликт през периода 1560 - 1580 година. Когато заплахата от Шотландия се възобновява през юни 1559 година, след като Франсоа ІІ, съпругът на Мери Стюарт, регентка на Шотландия и католическа претендентка за трона на Англия, възхожда на престола на Франция, Елизабет І изпраща д явно нежелание английски войници да подкрепят въстанието на шотландските протестанти. Тя поддържа без реална убеденост простестантската партия във Франция през периода 1562 - 1564 година /вследствие на което Англия изгубва окончателно Кале/. Тя търси прекалено дълго време възможност да сключи съглашение с Филип ІІ. Когато през 1585 година тя е принудена да изпрати войска в Нидерландия срещу местните католици, поддържащи Испания, тя издава райна заповед, с която забранява на херцога от Лайчестър на предприема каквато и да било офанзива. Отношението на Елизабет І към съперницата ѝ Мери Стюарт отразява най-добре характерната ѝ нерешителност. След провала ѝ в Шотландия Мери намира убежище в Англия през 1568 година. Тя остава в продължение на деветнадесет години английска пленница и въпреки многобройните заговори и бунтове в защита на католичката Мери Стюарт /1569, 1571, 1583, 1586, 1587/, Елизабет не се осмелява да я лиши от наследствените ѝ права и се налага Кралският съвет да застави кралицата да постанови екзекуцията ѝ /8 февруари 1587 година/.
В действителност Елизабет І охранява особено ревностно трона си и напълно осъзнава ранга и прерогативите си, особено след отлъчването ѝ от Римокатолическата църква. В този смисъл колебанието ѝ да подкрепи бунтовниците, дори когато те са протестанти, би могло да се обясни с принципния ѝ отказ да подкрепя каквото и да било движение, оспорващо авторитета на монарха.
Последните петнадесет години от царуването на Елизабет І са белязани от бързо прогресиращото отчуждаване на кралицата от поданиците ѝ. Редица икономически и политически фактори обуславят влошаването на отношенията им. Наистина икономическият растеж продължава докъм 1592-1593 година, но изключително слабите реколти през периода 1594 - 1597 година довеждат до поскъпване на живота, до спад на производството и раждаемостта. През 1572 и 1576 година се издават много сурови закони срещу скитниците и бедняците, за да се облекчи натрупващото се в обществото социално напрежение. Но те настройват враждебно общността на селяните спрямо върховната владетелка в кралството. Множеството военни експедиции на английската армия на Континента /в Обединените провинции, Франция и Испания/ и в Ирландия, по-голямата част от които се провалят, задълбочават враждебността на поданиците към Елизабет І, тъй като предизвикват увеличавания на данъците / през 1593, 1598 и 1603 година/.
Елизабет І създава впечатлението, че вече не успява да овладее натрупващите враждебни настроения, демонстрирани все по-открито срещу нея в Кралския съвет. Тя съкращава броя на членовете му до десетина, които нямат солидна социална поддръжка. В Съвета взема надмощие родът на Сесил /сър Робърт, синът на Уйлям, става Държавен секретар през 1596 година/ и се обособява като влиятелна фракция. Изключените се групират около Робърт Девъроу, граф на Есекс и упорит ухажьор на Кралицата. Той организира съзъклятие срещу Елизабет І и е екзекутиран през 1601 година. Кралицата става все по-безцеремонна спрямо католиците и особено категорична срещу йезуитите през 80-те години на ХVІ век, но не успява да възпре бързо разпространяващиия се пуританизъм.
Въпреки всичко на прехода от ХVІ към ХVІІ век възходът на страната Англия продължава. Колониалната ѝ експанзия бързо се разраства /сър Уолтър Ралей/, задлъжнялостта ѝ към външните кредитори е незначителна. Сериозно е накърнен само имиджа на кралицата, тъй като пропагандата възхваляваща величието ѝ се оказва неефективна в променения социокултурен контекст, който се учредява в Англия в самото начало на ХVІІ век.
Остарялата Елизабет се затваря в кралските си покои и от 1602 година изцяло възлага организирането на наследяването ѝ на сър Робърт Сесил. Когато умира на 24 март 1603 година, на английския престол възхожда Яков VІ Шотландски, син на Мери Тюдор, под името Яков І /1603 - 1625/. Естественият ред в кралството е възстановен. Побеждава династията на Тюдорите, но Елизабет І скоро бива идеализирана от разочарованите от управлението на Яков І и през следващите десетилетия се превръща в разширяваща въздействието си легенда.
Английската култура през Елизабетинската епоха: Може да се каже, че краят на управлениято на Елизабет І се превръща в Златен век за философията /Френсис Бейкън/, за театъра / Шекспир, Марлоу, Грийн, Чапман, Кид, Търнър/, за литературата и другите изкуства.
През 1516 година се появява футуристичният социално-политически роман на Т о м а с М о р “Утопия”. Той е написан на латински език (De optimo reipublicae statu, deque nova insula Utopia) и се състои от две части, втората от които е съчинена преди първата. Английският писател е явно вдъхновен от диалога “Републиката” на Платон, в който древногръцкият мислител пресъздава своята представа за идеално устроения полис.
Идеално уредената държава на Мор е разположена на измисления остров Утопия /тази гръцка дума означава “несъществуващо място”/. Управлява се от демократично избрано правителство, което се ръководи само от повелите на разума. На богатството и величието не се отдава никакво значение. Златото се възприема като обикновен метал, пари не се използват, няма частна собственост, благата и разпределението им се управляват от държавата. Трудът на остров Утопия е задължителен за всички, но дневната му продължителност е строго регламентирана. Никой не трябва дса работи повече от шест часа на ден, за да има свободно време да се образова и развива интелекта си.
Островът, представен от Мор като рай за учените и високообразовани хора, е управляван от аристократичната прислойка на всезнаещите ( litterati), но тя преднамерено е ограничила броя на интелектуалците, които са допуснати да обитават на него. Католическата религия е представена като изключително толерантна към другите вероизповедания. Основаваща се върху епикурейско стоическата представа за добродетелта и щастието социалната организация на “Утопия” разчита на отделното семейство и на задружния живот на фамилиите. Насърчават се скромното съществуване и общите трапези с най-необходимите ястия.
Някои от възприетите на остров Утопия нрави днес ни смущават: използването на робски труд, прибягването да услугите на наемници във време на война, прекалената самоувереност на управляващите и циничната политическа стратегия спрямо иноземците. Въпреки това в “Утопията” се разобличават, често чрез иронията и хумора, злодеянията на извънмерното богатство и на големите икономически сдружения /монополите/, съзъклятието на богатите срещу бедните, тиранията на владетелите, насърчаващите човешките пороци институции и ритуали.
Днес футуристичният роман на Томас Мор се възприема като манифест на христианския хуманизъм, от който се вдъхновяват Русо, основателите на социализма, а много често и фанатизираните “бащи” на комунизма. За нас са важни представите на английския ренесансов мислител за взаимоотношенията между мисълта и действието, етиката и политиката, за механизмите, върху които се гради подтисничеството, за възможностите на човека да промени света, в който живее.
Доц. Гено Генов


Имала баба къщичка . . .

Тази залъгалка се казва, в моменти, когато детето е леко неразположено и е легнало или се
наглася да заспи.
Имала баба къщичка
Имала баба къщичка.
Измазала баба таванчето. /гали се детето по челцето - това е таванчето/
Измазала баба стеничките. /гали се детето по бузките - това са стеничките/
Измазала баба пода. /гали се детето под брадичката - това е пода/
Измила баба прозорците. / гали се детето по затворените очи /
Затворила баба вратичката. / с пръсти се прищипват леко двете устни - това е вратичката/
Врътнала баба ключето. /нослето е ключето - имитирате върху нослето завъртане на ключ /
И отишла на пазар.
Галенето, което се прави на детето, действа успокояващо.


Броилки

*Броилка I. ''Два петела се скарали...''
1 Броилки написани от Мария Никленова
*''Чушки, Чушки, патладжан..рог.''*''Кума Лиса...''*''Колю кара колело...''*''Две деца се заиграли...''*''Днес ще ходим на реката...''*''Слонче ходи по въже . . .''
2 Други броилки
*''Зад гардероба тропа Европа...''*''Онче-бонче...''*''Земното кълбо...''*''Спала Маца...''
Спала Маца под салкъм.
Сънувала чуден сън!
Че на двора тя стои
и децата си брои:
едничко,двечки,трички...Да!
Това са моите деца!
3 Броилки от Якоруда
*''Чиверице пиленце...''*''Смок свири...''

Броилки


Броилки/Онче-бонче

Онче-бонче счупено пиронче
Риба-щука махай се от тука,
отивай на боклука да ядеш памука!
Майка ти се кара за една цигара,
тати ме наби за едни пари.
Котката ме дращи
по скъсаните гащи.

Броилки


Неорганична химия

:Корица/
:/Предишна/
:/Първа част/
#/Въведение/
:/Първа глава/
#/Предмет на химията/
#/Вещество. Видове вещества. Химични процеси/
#/Химичен метод/
#/Значение на химията/
:/Втора глава/
#/Атомно-молекулна теория/
#/Кратък исторически преглед/
#/Химична атомистика. Атомно-молекулна реалност/
#/Химични означения.Наименуване на неорганични съединения/
:/Трета глава/
#/Строеж на атома/
#/Теоритичини и експериментални данни за деленето на атома/
#/Атомни модели/
#/Съвременни представи за електроните в атома/
#/Атомно ядро/
#/Ядрени реакции/
:/Четвърта глава/
#/Периодичен закон и периодична система на Д. И. Менделеев/
#/Класификация на елементите преди Менделеев/
#/Периодичен закон/
#/Периодична система на Менделеев/
#/Периодичност в някои други отнасяния на елементите и следствия/
#/Несъвършенства и развитие на периодичният закон/
#/Електронна структура на атома/
#/Периодичният закон спрямо квантово-механичните представи/
#/Научна стойност на перодичаната ситема/
:/Пета глава/
#/Химична връзка и строеж на молекулите/
#/Историческо развитие на понятието „химична връзка“/
#/Съвременно схващане за химичната връзка/
#/Съвременно схващане за валентност/
#/Ковалентна (поларна и неполярна) връзка/
#/Йонна връзка/
#/Координационна връзка/
:/Шеста глава/
#/Междумолекулно свързване и междумолекулни съединения/
#/Ван-дер-Валсови сили/
#/Водородна връзка/
#/Комплексни съединеия/
#/Адсорбция/
:/Седма глава/
#/Агрегатно състояние на веществата/
#/Твърди тела/
#/Течности/
#/Газове/
:/Осма глава/
#/Химична кинетика и химично равновесие/
#/Скорост на химичните реакции/
#/Катализатори и катализа/
#/Химично равновесие/
:/Девета глава/
#/Термохимия/
#/Химична енергия и превръщането ѝ/
#/Термохимични уравнения/
#/Термохимични закони/
:/Десета глава/
#/Диспресни системи. Разтвори/
#/Истински разтвори на неелектромлити/
#/Общи свойства на разтворите/
#/Колоиди. Колоидно състояние. Колоидни разтвори/
:/Единайста глава/
#/Водни разтвори на електролити. Теория на електролитната десоцияция/
#/Отнасяне на електролитите в разтвор/
#/Механизъм на електролиза и електропроводимост/
#/Степен на електролитна дисоцияция и измерването ѝ/
#/Дисоциационна константа и закон за разреждането/
#/Йонни реакции и йонии уравниния/
#/Киселини основи и соли от йонна гледна точка. Теория на Арениус. Теория на Бьонстед-Лоури. Теория на Люис
#/Произведение на разтворимост/
#/Електролитна дисоцияция на водата/
#/Йонно-обменни процеси/
#/Обменни процеси/
#/Окислително-редукционни процеси/
:/Втора част/
:/Дванайста глава/
#/Химични елементи/
#/Определение и разпространение/
#/Класификация/
:/Тринайста глава/
:/Химични елементи от главните групи/
#/Обща характеристика/
:/Четиринайста глава/
#/1-а група/
#/Обща характеристика/
:/Водород/
:/Алкални метали/
#/Обща характеристика/
#/Литий/
#/Натрий/
#/Калий/
#/Рубидий/
#/Цезий/
#/Франций/
:/Петнайста глава/
#/2-а група/
#/Обща характеристика/
#/Берилий/
#/Магнезий/
:/Алкалоземнини метали/
#/Обща характеристика/
#/Калций/
#/Стронций/
#/Барий/
:/Радий/
:/Шеснайста глава/
#/13-а група/
#/Обща характеристика/
#/Бор/
#/Алуминий/
#/Галий/
#/Индий/
#/Талий/
#/Нихоний/
:/Седемнайста глава/
#/14-а група/
#/Обща характеристика/
#/Въглерод/
#/Силиций/
#/Германий/
#/Калай/
#/Олово/
#/Фльоровий/
:/Осемнайста глава/
#/15-а група/
#/Обща характеристика/
#/Азот/
#/Фосфор/
#/Арсен/
#/Антимон/
#/Бисмут/
#/Московий/
:/Двайста глава/
#/16-а група/
#/Обща характеристика/
#/Кислород/
#/Сяра/
#/Селен/
#/Телур/
#/Полоний/
#/Ливърморий/
:/Двайсет и първа глава/
#/17-а група/
#/Обща характеристика/
#/Флуор/
#/Хлор/
#/Бром/
#/Йод/
#/Астат/
#/Тенесин/
:/Двайсет и втора глава/
#/18-а група. Благородни газове/
#/Обща характеристика/
#/Хелий/
#/Неон/
#/Аргон/
#/Крептон/
#/Ксенон/
#/Радон/
#/Оганесон/
en:Inorganic Chemistry
de:Anorganische Chemie für Schüler
pl:Chemia nieorganiczna
pt:Química inorgânica

Химия


Смок свири на върба

Смок свири на върба
Смок свири на върба. , всички жаби в гьола....
Всички жабки той събра.
Сал едно жабче не дойде.
Майка му го решеше.
Баща му му казваше:
Трай, трай жабче.
Ще оженим кака ти.
Ще ти купим чехлички.
Където стъпиш там да пукнеш.


Какво казали пръстите

Какво казали пръстите
Палецът казал: "Хайде да ядем."
Показалецът казал: "Какво ще ядем."
Средният пръст казал: "Ще крадем, ще ядем."
Безименният пръст казал: "Аз ще ви помагам."
Малкият пръст казал: "Аз ще ви предам."
Всички останали казали: "Кръц главата в тавата."
И от тогава малкото пръстче останало малко.


Сит свекър, сита свекърва

ПРИКАЗКИТЕ НА БАЩА МИ
разказва д-р Елена Димова
ПРЕДГОВОР
28.05.2004
^^^В последно време все по-често си спомням думите на Мария /niclen4eto/:
"Изглежда, че скоро ще умра, защото спомени от детството спонтанно се появяват в съзна-
нието ми".
^^^Тогава не я разбрах много добре, всеки има спомени и може да ги възпроизведе по всяко
време. Тя умря на 31.08.2002. Това, което каза, се случи около година или две, преди да
умре.
^^^Спомням си думите на Мария, защото и при мен започнаха спонтанно да се появяват споме-
ни от детството, за които не съм имала представа, че са оставили някаква следа в съзнание-
то ми. Когато се появи такъв спомен, задавам си въпроса, дали този спомен е бил важен за
мен и виждам, че има зрънце мъдрост в него. Реших да ги записвам и да видя каква поука мо-
же да се извади.
27.01.07
^^^Започнах да записвам спомените си, но си задавах въпроса, дали тези спомени ще бъдат
интересни за някого. Дали има нещо интересно в моя живот, което си струва да се запише!
При тези размисли, започнах да записвам спомените си, но само за себе си и си спомних,
че моят баща много обичаше да разказва приказки. Предполагам, че те могат да имат ня-
каква стойност.
^^^И така, покрай случайно появилите се спомени започнах съзнателно да си припомням и
записвам неговите приказки.
СИТ СВЕКЪР, СИТА СВЕКЪРВА
^^^Баща ми беше болен от дълго време. Болестите се сменяха една след друга. Дължаха
се на трудния живот, който беше водил, а и годинките му станаха доста. Не се надява-
хме, че нещата ще се оправят. За да не стане тягостна обстановката в къщи, предложих
той да разказва за живота си в Македония. Това стана традиция. Той много обичаше да
разказва случки от живота в неговото село, за неговите съселяни. Случките, които раз-
казваше приличаха на приказки. Той много четеше. Не зная дали това, което разказваше
беше от книгите или от неговия живот. Обикновено, в тези приказки той беше главният
герой. Голяма беше изненадата ми, когато разказа приказката за сития свекър и ситата
свекърва. Тази приказка се учеше в училище, имаше я в читанките. Но струва ми се, че
неговата версия е по-сполучлива.
^^^И ето той започна.
^^^Ние бяхме трима братя и една сестра. Излезе късметът на наша сестра. Искаше я поп-
ски син, един на майка и баща, от далечно село, от богато семейство. Оженихме я за то-
ва момче. След сватбата, тя заживя далеч от нас. От време на време получавахме някакви
известия за нея, от наши съселяни, които минаваха през онова село. Бяхме научили, че
мъжът й е отишъл на гурбет, да печели пари и тя живеела сама със свекъра и свекървата.
^^^Мина доста време без да получим хабер за нея. Улисани в работа, не намерихме време
да я посетим. Един ден, един наш съсед ни запита:
^^^- А бе, вие, сестра нямате ли? Няма ли да отидете да я видите?
^^^Усетихме тревога в думите на съседа и решихме най-големият брат да отиде да я види.
Отиде батьо, но на другия ден се прибра. Когато го разпитвахме смутолеви нещо:
^^^- Ами добре е - но когато говореше не ни поглеждаше в очите.
^^^Ние, едно време, бяхме срамежливи. Имахме уважение към възрастните хора.
^^^Не ми хареса държането на батьо. Но скоро забравихме за неговото посещение. Дните
минаваха еднообразни в работа, докато нашият съсед не ни стресна отново с въпроса си:
^^^- А бе, вие, вашата сестра да не сте я отписали от живите?
^^^Нещо ставаше с нашата сестра в онова село. Този път решихме, по-малкият брат да оти-
де. Аз бях най-малкият. Но и той, като големия, нищо не каза и той гледаше гузно и тъжно.
Аз бях малко дели акъллия. Не останах доволен от отговорите на двамата ми братя. След
няколко дена отидох на лов с пушката, нататък към онова село. Успях да прострелям някол-
ко яребици и привечер пристигнах в селото на сестра ми.
^^^- Добра вечер свато, свате. Бях на лов насам във вашите гори и рекох да се отбия да
ви видя. Сестро, я вземи тези яребици, изчисти ги и ги сготви, че съм огладнял като вълк.
^^^Свекървата и невестата се разшетаха около яребиците. Ние със свата, докато да изпием по
една ракийка и да се разговорим, вечерята стана. Сестра ми приготви масата и седнахме да
вечеряме. Още не изяли първите залъци и свекърът каза:
^^^- Сит свекър, сита свекърва, хайде снахо прибирай масата.
^^^- Извинявай свато, ако вие със сватята не сте гладни, не вечеряйте. Аз цял ден, днес,
бях на лов и не съм ял от сутринта. А мисля, че и сестра ми не се е нахранила. Ние с нея
ще си похапнем.
^^^Наядохме се със сестра ми.
^^^- Сестро, събери остатъците от яденето и нахрани с тях кучетата, че и те трябва да
хапнат.
^^^Настана време за спане и си легнахме да спим. Едно време всички спяхме в една стая.
Огъня в оджака гори. Таман бях започнал да се унасям, чувам сватът да шепне на сватята:
^^^- Жено, гладен съм, виж там, направи нещо за хапване.
^^^Става попадията, омесва една питка и я слага в жарта да се опече. Поразмърдах се аз
в леглото.
^^^- Попе, мисля, че още не спиш. Сега се сетих да те питам. Кажи ми по коя пътека да мина,
за да отида утре на отсрещния баир. Нали знаеш ловец съм и то мераклия.
Едно време нямаше ток и вечерно време ползвахме светлината от огъня на оджака.
- Ела тук да ти покажа. Ако хвана този главния път за нагоре - и с машата чертая върху
пепелта, над питката, - после наляво ли да тръгна или надясно? - и отново чертая разкло-
нение наляво и надясно.
^^^И така питката още неопечена се разбърка с пепелта и нищо не остана от нея.
^^^Връщам се към постелята. Обръщам се на другата страна и заспивам. По едно време усещам,
че свата и сватята се измъкват от постелята и се запътват навън към двора. Ставам и аз
след тях, гледам запътват се към праза. Взимам една пръчка и започвам да ги налагам по
гърбовете с нея и започвам да викам:
^^^- Ставай попе, козите ти изядоха праза. Къш, къш оттука.
^^^Прибираме се в къщи и отново се нагласяме да спим.
^^^По едно време, чувам:
^^^- Попадиьо, гладен съм.
^^^- И аз. Да излезем да наберем малко сливи от сливата, да залъжем глада.
^^^И отново се промъкват навън. А аз след тях. Намерих един кол, заудрях и завиках:
^^^- Излез попе, магаретата изпокършиха клоните на сливата. Излез да ги прибереш.
^^^- Не са магаретата, момче, ние сме с попадията. Гладни сме и не можем да заспим. Голям
грях имаме към твоята сестра. Горката тя, как си е лягала гладна всяка вечер. Прости ни,
това няма да се повтори повече.
^^^- Простено да ви е. Ако това се случи още веднъж, цялото село ще научи какъв поп и как-
ва попадия имат. Но ще трябва утре сутринта да искате прошка и от сестра ми.
^^^И така моята сестра заживя нормален живот. Скоро мъжът й се завърна.
^^^Поука: Трябва да се уважават старите хора. Трябва да уважаваме всички хора и да не
вършим неща, с които да ги нараняваме. Животът е въртележка и не се знае кога ще ни поднесе
такава гозба, каквато поднасяме на другите.
-----
Хабер - тур., известие;
дели акъллия - тур., луда глава; ум на юнак;
оджак - тур., нещо подобно на камина, може би това е първообразът на камината.

Приказки


Nominatiivi-именителен падеж

Именителният падеж се използва със съществителни, прилагателни , местоимения и бройни съществителни.
Именителният падеж обикновено отговаря на следните въпроси -- Nominatiivi vastaa yleensä seuraaviin kysymyksiin:
* kuka? Кой ?
* mikä? Какво ?
* ketkä? Кои ?
* mitkä? Какви ?
* millainen? Какъв ? (Що за ... )
* millaiset? Какви ?
Множествено число се образува с прибавянето на -t и изплолзването на слабата форма на корена на думата
Пример за мн. ч. именителен падеж - Esimerkki nominatiivista:
''kukka'' : ''kukat''.