Програмен език MATLAB

1 Основни сведения за MATLAB
1.1 Въведение
MATLAB е диалогова програмна система за научно-технически пресмятания и визуализиране на резултатите от тях. Тя интегрира в себе си възможности за аналитични преобразувания, числени пресмятания и графично представяне на получените резултати. Ориентирана е към работа с масиви от данни - вектори, матрици, многомерни масиви, масиви от клетки и масиви от записи. Оттук идва и наименованието MATLAB - MATrix LABoratory (матрична лаборатория). Системата позволява с един-единствен оператор да се извършват едновременно действия над всички елементи на масива, без да е необходимо да се организират цикли, както е при обикновените "скаларни" езици от типа на C и FORTRAN.
В системата MATLAB са вградени функции за решаване на основни задачи от линейната алгебра и числения анализ, за обработка на експериментални данни, за двумерна и тримерна графика, за анимация и др. Ядрото на системата непрекъснато се допълва с пакети приложни програми, наречени инструменти (toolboxes), решаващи проблеми в определени области на науката и техниката. В момента в MATLAB R2010a те наброяват около 80. Тук са изброени наименованията и предназначението на някои от най - често използваните сред тях:*Simulink - блочно моделиране на динамични системи;
*Symbolic - символни преобразувания;
*Optimization - оптимизация;
*Spline - сплайн-апроксимация;
*Statistics - статистически изчисления;
*Fuzzi Logic - размити множества;
*Partial Differential Equations - частни диференциални уравнения;
*Control System - автоматично управление;
*Nonlinear Control Design - нелинейни системи за управление;
*Robust Control - робастно управление;
*System Identification - идентификация на системи;
*Signal Processing - обработка на сигнали.
MATLAB има вграден програмен език от високо ниво, което позволява работа на системата не само в ''режим на калкулатор'', но и в ''програмен режим''. Това дава възможност на всеки потребител да създава свои собствени програми и функции, решаващи определени задачи от областта на научните му интереси. Веднъж написани, тези програми се изпълняват по същия начин, както и останалите функции на системата. С други думи, вие имате възможност да създавате свои собствени програмни инструменти.
MATLAB не изостава и в съвременната тенденция за интегриране на едни програмни системи с други, широко приложими и мощни програмни средства в дадена област. От работната среда на MATLAB вие можете да изпълнявате функции и оператори от ядрото на MAPLE, водеща сред системите за компютърна алгебра. Програмният инструмент Notebook, чрез който се осъществява интеграцията на MATLAB с MS Word, ви дава възможност, работейки с Word, да създавате документи, които съдържат едновременно обикновен текст, команди на MATLAB и резултатите от тяхното изпълнение - изрази, формули и графики.
Благодарение на практически неограничените възможности на системата, нейната гъвкавост и удобната за работа операционна среда, MATLAB е мощно средство за изчисления, анализи и оптимизация в различни области.
1.2 Графичен интерфейс на MATLAB
Графичният интерфейс на MATLAB 7 се състои от 4 основни прозореца.
1.2.1 Команден прозорец - Command Window
Това е основният прозорец, в който въвеждаме командите вдясно от промпта ">>" и получаваме числените резултати, след като натиснем клавиша Enter. Графичните резултати се извеждат в отделен прозорец. При въвеждане на командите са в сила следните правила:#Ако командата завършва със символа ";", резултатът от нейното изпълнение не се извежда. Това се използва, за да се подтисне извеждането на междинни резултати и на много дълги масиви от данни.
#Ако командата не завършва със символа ";", съответно резултатът се извежда.
#Наличието или липсата на символа ";" в края на графични команди не оказва никакво влияние върху резултатите от изпълнението им.
#Прекалено дългите команди могат да се пренасят на нов ред с помощта на многоточие "...", разположено в мястото на пренасяне.
#Ако се пресмята даден израз, без резултатът да се присвоява на някаква променлива, той автоматично се присвоява на системната променлива "ans" (от answer - отговор).
#Въведените в дадена работна сесия команди се запомнят от системата. Те могат да бъдат извикани от командния ред с помощта на клавиша ↑ и да бъдат коригирани и изпълнявани с натискане на Enter. Така се пести време и усилия при последователно въвеждане на сложни изрази, които се различават незначително един от друг.
#Няколко команди могат да се въведат на един ред. При това за разделител се използва или запетая "," (не се подтиска извеждането на резултатите), или точка и запетая ";" - символ който подтиска извеждането на резултата от предишната команда.
#Символът процент "%" се използва за начало на коментар.
По-долу е представен един примерен сеанс на работа с MATLAB в диалагов режим, записан във файл с командата diary.

>> A = [2 5 3
7 4 8
4 2 7]
A =
2 5 3
7 4 8
4 2 7
>> b = [1 3 5];
>> x = A\b
??? Error using ==> \
Matrix dimensions must agree.
>> x = A\b' % транспониране на вектора b!
x =
-0.9701
-0.2090
1.3284
>> A*x % проверка на резултата
ans =
1.0000
3.0000
5.0000
>> clear % изчистване на работното пространство
>> A
??? Undefined function or variable 'A'.
>> x = -pi:pi/100:pi; % задаване на вектор
>> x(1)
ans =
-3.1416
>> x(100), x(201)
ans =
-0.0314
ans =
3.1416
>> x(202)
??? Index exceeds matrix dimensions.

Обърнете внимание на съобщенията за грешки, които често ще срещате в началото, когато все още се учите да работите с MATLAB:* Съобщението??? Error ...
Matrix dimensions must agree.
ще получавате често, когато оперирате с вектори и матрици и нарушавате изискванията към размерностите на отделните операнди. В случая командата >> x = A\b с помощта на която решаваме системата линейни алгебрични уравнения ''Ax = b'', е грешна, защото векторът на десните части b трябва да е вектор-стълб, а ние сме го задали като вектор-ред. Грешката лесно се отстранява, като извикаме с клавиша ↑ старата команда и транспонираме вектора b с добавянето на единичен апостроф.* Съобщението
??? Undefined function or variable 'A'.

се извежда, когато използвате променлива, която не е била дефинирана. Най-често до тази ситуация се стига, когато сгрешите името на дадена, дефинирана преди това променлива, която системата естествено приема за нова, и следователно недефинирана. Помнете, че системата е case sensitive, т. е. чувствителна към изписването на имената на променливите с малки или с главни букви.* Съобщението
??? Index exceeds matrix dimensions.
 се получава, когато при обръщение към елемент от масив някой от индексите надхвърли съответния размер на масива.
1.2.2 Работно пространство - Workspace
Всички променливи, които сте дефинирали през текущата сесия, се съхраняват в т. нар. ''работно пространство'' (Workspace). В прозореца Workspace се извежда пълна информация за тези променливи: име, размерност, големина и клас. Обърнете внимание, че дори и скаларните величини в MATLAB се разглеждат като матрици с размерност 1х1. Вие можете да изтриете някои от променливите или да коригирате стойностите на отделни елементи от масивите, като извикате Array Editor (редактор на масиви) с двойно щракване върху името на масива.
Цялото работно пространство може да бъде записано във файл с разширение .mat, като се избере командата Save Workspace As... от менюто File. Така съхранените данни могат да се използват в следваща сесия, като се зареди .mat файла с командата File→Import Data.
Получаването на информация за работното пространство, както и коригирането и съхраняването на данните във файл може да става и от командния прозорец. Затова най - добре ще направите, ако държите прозореца Workspace затворен, за да освободите повече място за Command Window.
1.2.3 История на командите - Command History
Системата MATLAB запомня всички въведени команди не само от текущата сесия, но и от предишни сесии. Тези команди се извеждат в прозореца Command History. Върху тях можем да извършим следните операции:*При двойно щракване върху дадена команда тя веднага се копира и изпълнява в командния прозорец.
*С помощта на мишката можем да направим копие на дадена команда или няколко маркирани команди в командния прозорец, като ги "завлечем" (Drag&Drop) до промпта ">>". За изпълнението им трябва допълнително да натиснем клавиша Enter.
*Ако щракнем с десен бутон на мишката върху маркирана последователност от команди, се появява контекстно меню, от което можем да изберем едно от следните действия:: Copy - копира в Clipboard.
:Evaluate Selection - копира избраните команди в командния прозорец и ги изпълнява.:Create M-file - отваря с редактора medit на MATLAB нов m-файл, в който автоматично се вграждат избраните команди. Това е много рационален начин за създаване на програми след успешно направени пресмятания в диалогов режим. Достатъчно е да се направят някои корекции, да се вмъкнат оператори за въвеждане на данни и отпечатване на резултатите и програмата е готова. Остава да се съхрани на твърдия диск с командата File→Save As.: Delete Selection - изтрива маркираните команди.: Delete to Selection - изтрива всички команди преди първата маркирана команда.: Delete Entire History - изтрива всички команди, включително и немаркираните.
1.2.4 Текуща директория - Current Directory
В този прозорец се извежда списък на всички файлове от текущата директория, до която системата има директен достъп, дори и ако не е обявена за достъпна с командата path. Обикновено в текущата директория се записват и създадените от вас файлове. При стартиране на MATLAB текуща директория по подразбиране е work, създадена автоматично от системата при нейното инсталиране.
По всяко време на работната сесия можете да смените текущата директория. Тази операция може да бъде извършена и от командния прозорец. По важните команди в него са:: Open - отваряне на файла с редактора medit на MATLAB;: Run - изпълнение на скриптов файл (файл, съдържащ команди на MATLAB);: View Help - извеждане на помощна информация, разположена до първия празен ред или до първата команда в .m-файла;: Rename - преименуване на файла;: Delete - изтриване на файла;: Add to path - добавяне на текущата директория към списъка на достъпните за системата директории.
От беглото описание на допълнителните четири прозореца става ясно, че рядко ще имате нужда от всичките едновременно. Вие сами може да конфигурирате работното си място, като изберете от менюто View кои прозорци да се извеждат. За препоръчване е да държите отворени прозорците: Command Window, Command History и Current Directory.
Системата позволява създаването на нови директории в произволно място на твърдия диск, в които да разполагате своите програмни файлове. За да можете да ги изпълнявате по всяко време, независимо от това, коя е текущата директория, трябва да ги добавите към списъка на достъпните. За целта изберете от основното меню командата File → Set Path. Появява се панелът Set Path. В него с помощта на бутоните може да се извърши следното:: Add Folder - добавяне на дадена директория към MATLAB search path - пътя за достъп на MATLAB;: Add with Subfolders - добавяне на дадена директория с всичките ѝ поддиректории;
Една маркирана директория може да преместите, както следва:: Move to - в началото на списъка;: Move Up - една стъпка нагоре;: Move down - една стъпка надолу;: Move to Bottom - в края на списъка;: Remove - премахване на директорията от списъка.
След като завършите корекциите, натиснете бутона Save, ако искате те да останат в сила и за следващите сесии. Ако затворите панела без да натиснете Save, настройките остават в сила само за текущата сесия!Забележка: Неподходяща последователност на директориите в списъка Path може да породи неочаквана ситуация, когато една изпитана ваша програма или функция на някой Toolbox изведнъж престава да работи нормално. Причината за това може да е следната: вашите програми, както и функциите на програмните интрументи, се съхраняват в така наречените m-файлове. При подаване на дадена команда, която съдържа името на m-файл, системата го търси най-напред в текущата директория, а след това претърсва достъпните директории в последователност, съответстваща на реда им в Path-списъка. Поради големия брой m-файлове съществува реална възможност за дублиране на имена и системата може да открие най-напред файла, който не сте имали предвид. При такава ситуация се опитайте да направите подходящо разместване в списъка на достъпните директории или да промените името на вашия файл и на функцията, която се съхранява в него.
1.3 Системни команди. Help. Demo
Почти всички операции, извършвани с помощта на менютата и бутоните на прозорците в графичния интерфейс, могат да бъдат извършвани и чрез подаване на команди в командния прозорец. Повечето от тези команди съществуваха и в старите версии, където при сравнително примитивния тогавашен интерфейс бяха единствената възможност за извършване на съответните действия. Това обаче не означава, че те са някакъв архаизъм, който би трябвало да отпадне в близко бъдеще. Тези команди могат да бъдат използвани не само за работа в диалогов режим, но и да бъдат вграждани в програми. Ето защо те се оказват незаменими при програмно решаване на сложни задачи.
1.3.1 Системни команди
1.3.1.1 Синтаксис на командите
Въвеждането на команди в MATLAB може да става в два различни форма̀та::''Функционален формат'' (FUNCTION format): В този формат командата се състои от името на функцията, следвано от един или повече ''входни аргументи'', заградени в кръгли скоби и разделени помежду си с запетаи:: function_name(arg1, arg2, ..., argN)
: Резултатът от изпълнението на функцията може да се присвои на няколко променливи, наречени ''изходни аргументи'', които се заграждат в квадратни скоби и са разделени помежду си със запетаи:: [out1, out2, ...] = function_name (arg1, arg2, ...):''Команден формат'' (COMMAND format): В този формат командата се състои от името на функцията, следвано от един или повече входни аргументи, разделени помежду си с интервали:: function_name arg1 arg2 ... argN
За разлика от функционалния формат тук резултатът от изпълнението на функцията не може да се присвоява на името на някаква променлива. С други думи, в командния формат няма изходни аргументи.:Забележки::* Двата форма̀та се различават и по начина на подаване на входните аргументи. Във функционален формат се подават техните стойности (passing by value), докато в командния формат входните аргументи се третират като низове (последователности от символи).
:Ще поясним тази забележка със следния пример:

>> A = pi;
>> disp (A) % Function format
3.1416
>> disp A % Command format
A
:* Във функционалния формат подаването на низ като входен аргумент може да стане по два начина:
:** Директно подаване на низа, заграден в единични апострофи.
:** Предварително присвояване на низа, заграден в апострофи, на името на някаква променлива. След това тази променлива се подава на функцията като входен аргумент, но без да се загражда в апострофи!
Пример: : Създаване на поддиректория "dinamika" в текущата директория::>> mkdir ('dinamika')
:>> dirname = 'dinamika';
:mkdir(dirname)
:* Повечето функции в MATLAB могат да работят с различен брой входни и изходни аргументи. Една част от тях са задължителни, а останалите - не (optional arguments). В зависимост от броя и типа на подаваните аргументи една и съща функция може да извършва различни действия.:При необходимост, допълнителна информация можете да получите с помощта на командите help или helpwin.
Системните команди, които са разгледани тук, можем да разделим условно на следните групи::*команди за управление на работното пространство;
:*команди за работа с файлове;
:*команди за настройване пътя за достъп;
:*команди за управление на командния прозорец;
:*команди на операционната система;
1.3.1.2 Команди за управление на работното пространство
>> workspace - отваря браузъра на Workspace, с помощта на който могат да се разглеждат, редактират, запазват или изтриват променливите от работното пространство.
>> who - дава информация за променливите от работното пространство::>> who - списък на променливите от работното пространство;:>> whos - като горното, но с допълнителна информация за всяка променлива;:>> who -file ''filename'' - списък на променливите във файла с данни filename.mat;:>> s = who - зарежда в масива от клетки s имената на всички променливи от работното пространство.
>> clear - изтриване на променливи от работното пространство::>> clear - изтрива всички променливи от работното пространство;
:>> clear global - изтрива всички глобални променливи;
:>> clear var1 var2 ... - изтрива само указаните променливи.
>> pack - дефрагментиране на работното пространство:
Командата pack записва всички променливи от работното пространство в текущата директория, изчиства паметта и след това ги презарежда. Препоръчва се това да се прави в специална за целта директория в следната последователност на командите:

>> cwd = pwd % запис на текущата директория;
>> cd(tempdir) % преминаване в директорията tempdir (името е произволно), в която ще се
% записват временно променливите от работното пространство;
>> pack % извършване на самото дефрагментиране;
>> cd(cwd) % връщане в предишната директория.

>> save - запис на променливите от работното пространство в двоичен файл с разширение .mat::>> save - запис на всички променливи от работното пространство във файл matlab.mat;
:>> save ''filename'' - запис на всички променливи във файл filename.mat;
:>> save ''filename'' x y z - запис само на променливите x, y, z;
:>> save ... -ASCII - записва данните в ASCII (текстов) формат;
:>> save ... -ASCII -double - запис в ASCII формат с 15 цифри;
:>> save ... -append - добавяне на данните към съществуващ mat-файл.
>> load - зареждане на променливи в работното пространство от файл;
:>> load - зарежда всичките променливи от файла matlab.mat;
:>> load ''filename'' - зарежда всички променливи от файла filename.mat;
:>> load ''filename'' x y z - зарежда само променливите x, y, z.
>> quit - приключване на текущата сесия (излизане от MATLAB).
1.3.1.3 Команди за работа с файлове
>> what - извежда списък само на тези файлове от дадена директория, които имат специфични за MATLAB разширения. Файловете с други разширения не се извеждат. Използвайте командата dir за извеждане на всичките файлове.
:>> what - списък на специфичните за MATLAB файлове от текущата директория;
:>> what ''dirname'' - като последната команда, но за явно указаната директория dirname; не е необходимо да се указва пълния път, а само името на директорията;
:>> w = what (' ''dirname'' ') - записва резултата от командата what в масива от записи w със следните полета:
:*path - пътя до директорията (пълния адрес);
:*m - масив от клетки с имената на m - файловете;
:*mat - масив от клетки с имената на mat-файловете;
:*mex - масив от клетки с имената на mex-файловете;
:*mdl - масив от клетки с имената на mdl-файловете;
:*p - масив от клетки с имената на p-файловете;
:*classes - масив от клетки с имената на класовете.
>> which - извежда пълния адрес (path) на даден файл:
:>> which ''filename'' - извежда пълния адрес на файла filename.m;
:>> which ''filename.ext'' - извежда пълния адрес на файла, чието име е filename.ext;
Забележка: Ако файлът е с разширение, различно от .m, то трябва непременно да се укаже.
:>> s = which (' ''filename'' ') - адресът се записва като стринг в променливата s, вместо да се извежда на екрана.
>> lookfor - претърсване на всички m-файлове по ключова дума:
:>> lookfor keyword - търси ключовата дума keyword в първия ред с коментари на всички m-файлове, до които системата има достъп. Извежда първия ред на всички файлове, в които е открита ключовата дума;
:>> lookfor keyword -all - търсенето на ключовата дума е в целия първи блок от коментари (до първата MATLAB команда или до първия празен ред) на m-файловете.
Поради сходството на последните три описани оператора, ще дадем в резюме тяхното действие::>> what - списък на m-файловете в определена директория;:>> which - търси директория, съдържаща даден файл;:>> lookfor - намира файлове по дадена ключова дума.
>> exist - проверява дали е дефинирана дадена (exist - съществува) променлива, функция, файл или директория::>> exist ('A') връща::0 - ако А не съществува (0 в MATLAB представлява логическата константа "false");
:1 - ако А е променлива от работното пространство;
:2 - ако А е m-файл от MATLAB Search Path;
:3 - ако А е mex-файл от MATLAB Search Path;
:4 - ако А е mdl-файл от MATLAB Search Path;
:5 - ако А е вградена MATLAB функция;
:6 - ако А е p-файл от MATLAB Search Path;
:7 - ако А е директория.
:>> exist ('A', 'var') - проверява само за променливи;
:>> exist ('A', 'file') - проверява само за файлове и директории;
:>> exist ('A', 'dir') - проверява само за директории.
>> edit - редактиране на m-файл:
:>> edit - стартира редактора в нов прозорец;
:>> edit ''filename'' - отваря файла filename.m;
:>> edit ''filename.ext'' - отваря текстов файл с разширение .ext.
Забележка. По подразбиране се използва вграденият редактор medit на MATLAB. При желание можете да използвате любимия си текстов (ASCII) редактор, например Notepad, като изберете File → Preferences... → Editor/Debugger, изберете с щракване в празното кръгче опцията Text Editor и въведете в съответното поле пълния адрес на желания редактор. Можете, вместо да въвеждате адреса, да използвате браузера, като щракнете бутона вдясно от полето.
>> type - извежда съдържанието на даден файл в командния прозорец:
:>> type ''filename'' - извежда файла filename.m;
:>> type ''filename.ext'' - извежда указания ASCII файл.
>> dbtype - номерира редовете на извеждания файл:
:>> dbtype ''filename'' - извежда целия файл;
:>> dbtype ''filename m:n'' - извежда само редове с номера от m до n.
>> open - отваря масив или файл в съответствие с разширението му:
open ''objectname'' .
В зависимост от типа на обекта с име objectname се извършват следните действия:Тип на обекта, Действие
масив, отваря го в редактора Array Editor;
.mat файл, отваря файла и зарежда променливите в работното пространство като масив от записи; полетата на този масив съответстват на имената на променливите!;
.fig файл, отваря фигурата;
.m файл, отваря файла в редактора на MATLAB;
.html файл, отваря файла в Help Browser.
:Забележка: Ако обектът е файл с разширение, различно от .m, то трябва непременно да се укаже явно!
>>pcode - създава псевдокод (p-code) на даден m-файл::>>pcode ''filename'' - създава р-код на файла filename.m, разположен в текущата директория или в някоя от достъпните директории. Новият файл има разширение .p и се разполага в текущата директория;
:>>pcode ''fname1 fname2....'' - създава р-кодове на указаните m-файлове;
:>>pcode ''*.m'' - създава р-кодове на всички m-файлове от текущата директория;
:>>pcode ''dirname/*.m'' - създава р-кодове на всички m-файлове от указаната директория dirname;
:>>pcode ''...-inplace'' - създава р-кодовете в същите директории, в които са и съответните m-файлове!:Забележки::# р-кодовете се изпълняват сравнително по - бързо от съответните m-файлове;
:# Ако в една директория са разположени m-файлове и техните р-кодове, при включване на името на един от файловете (без разширението) в дадена команда, системата изпълнява съответния р-код!
:# Ако m-файлът и съответният р-код са в различни директории, системата изпълнява този от тях, който е в текущата директория или в директорията, която предхожда другата в списъка на достъпните директории.
:# Използвайте р-код и когато желаете да скриете оригиналния (source) код на вашите програми от чужди лица.
1.3.1.4 Команди за настройване на пътя за достъп
>>path - извеждане и настройка на списъка на достъпните директории - MATLAB Search Path:
:>>path - извежда списъка на достъпните директории;
:>>path (path, '' 'newdir' '' ) - добавя нова директория в края на текущия списък;
:>>path ('' 'newdir' '', path) - добавя нова директория в началото на текущия списък.:Пример::>>path(C:\MATLAB\R2010a\Dinp_2003', path) - добавя в началото на текущия списък директорията Dinp_2003.
>>addpath - добавя нови директории към текущия Search Path:
:>>addpath ''dir1 dir2 ...'' - добавя указаните директории в началото на текущия списък;
:>>addpath ''dir1 dir2 ... -end'' - добавя указаните директории в края на текущия списък.:Пример::>>addpath C:\MATLAB\R2010a\Study - добавя директорията Study в началото на списъка.
>>rmpath - премахва директории от текущия Search Path.
:>>rmpath ''dir1 dir2 ...'' - премахва от списъка указаните директории.
:Пример::>>rmpath C:\MATLAB\R2O10a\Anketa - премахва директория Anketa.
:Забележки::# В горните команди трябва да се указват пълните адреси на директориите.
:# Ако адресът съдържа интервал, в последните две команди този адрес трябва да се загражда в единични апострофи! В противен случай интервалът се възприема от системата като разделител между два различни адреса.
>>pathtool - активира MATLAB Set Path Tool - инструмент за визуализация и редактиране на списъка на достъпните директории.

Програмиране


Старият елен и малкото еленче

Старият елен поведе стадото си към високата планинска поляна, където растеше зелена и мека трева. Той вървеше с уверени стъпки през старата букова гора, защото знаеши всичките долчинки и скатове, познаваше накъде извеждат козите пътеки и по кои места ловците поставят засади и копаят дълбоки ями, за да пропадат в тях елените и сърните. Старият елен познаваше още всяка бука в гората и гнездата на птичките беше запомнил, но той не знаеше, че на двадесет разкрача от бистрото кладенче вчера ловците бяха изкопали дълбока яма, покрили я бяха с клонки, треволяк и шума, така че, щом стъпи отгоре някое по-тежко животно, да се строполи в ямата. Той не знаеше още, че в клоните на старата бука до кладенчето ловците са поставили засада и само цевите на пушките им се виждат, насочени към ямата. Безгрижно и спокойно старият елен вървеше по пътеката, която водеше тъкмо към прикритата яма, а подире му се беше навървило цяло стадо от елени, сърни и малки еленчета.
Когато стадото наближи кладенчето, най-малкото еленче, което тепкаше пъргаво най-отзад, превари другите, отиде при водача и викна:
- Стой, дядо, стой! Не води стадото по тая пътека.
- Защо? - изви глава към него старият елен.
- Защото тук някъде има прикрита яма и ловна засада.
- Откъде знаеш, кутре недорасло? - с досада рече старият елен.
- Вчера, когато дойдох да си сръбна водичка от кладенчето, видях под разклонената бука захвърлени четири остри лопати, с които току-що беше копано.
- По какво си разбрало, че с тях е било копано?
- По влажната полепнала пръст върху лопатите. Видях още четири пушки, изправени до дънера. Пушките бяха с по две цеви. А вие всички знаете, че пушките на ловците имат по две цеви.Ах, дядо, да знаеш как се изплаших! Тътрих да бягам към стадото. Сърцето ми щеше да се пукне от страх.
Старият елен поклати глава и рече:
- Дядо ти познава в тая гора всяка пътечка и всяка буболечка. Твоята уста още мирише на мляко, а искаш да учиш дяда си. Друг път да не си посмяло да ми даваш съвети накъде да водя стадото, защото ще те бодна с рогата си. Ти навярно си сънувало нощес някакви пушки и влажни лопати. Остани на опашката - там ти е мястото!
И като изправи главата си нагоре, рогатият старец потегли важно напред, заклати рогата си и дори почна да тича право към прикритата яма. Цялото стадо се втурна подире му.
Но щом наближи ручея, който изтичаше от кладенчето, стана нещо страшно. Леката покривка на ямата не издържа и старият елен заедо с три тежки сърни се сгромоляса в дълбокия трап. Цялото стадо се стъписа. И тъкмо в тоя миг пропукаха пушки и още две сърни паднаха простреляни.
- Бягайте назад! - извика малкото еленче и се втурна между буките. Оцелелите сърни се обърнаха и полетяха подире му като хвърковати.
А в дълбокия трап старият елен си блъскаше главата и думаше:
- Главо моя горделива, от тебе тегля. Ако бях послушал умното еленче, сега нямаше да бъда в ямата.


Кратък българско-английски речник на финансово-счетоводните понятия

''За по-бързо търсене в речника използвайте търсачката на Вашия браузър, която може да извикате със съчетанието Ctrl+F! Когато се появи празно поле за попълване, въведете думата, чиито значения искате да намерите. Натиснете Enter.''
1 A
*''Acquiring''# (''фин.'', ''банк.'') Усвояване - действие по приемане и прочитане на физическа или виртуална карта за разплащане при точка за покупко-продажба (ТПП, ''Point of Sale'').
*''Annual Percentage Rate, APR''#''(фин.'') Годишен процент на разходите, ГПР
*''Application fee''# (''фин.'', ''банк.'') Такса „кандидатстване“
2 B
*''bank statement''#банково извлечение
*''to book''#осчетоводявам
*''book date''#дата на осчетоводяване
3 C
*''concerning''#относно
*''cost''#(''pl.'') Разноски | ''What would be the costs of doing this?'' — ''Какви биха били разноските да направим това?''*''cost of goods sold''#Себестойност на продажбите (себестойността на цялата произведена продукция, която след това е продадена).
*''cost of production''#Производствени разходи
4 D
*''deferred interest''#Лихва, чието плащане е отложено в бъдещето и затова тя е капитализирана (прибавена към главницата). Синоним на отрицателна амортизация по заеми (''negative amortization'').
*''disbursement''#Изплащане
*''disbursement fee''# (''фин.'', ''банк.'')Такса „отпускане на кредита“
5 E
*''to expend''#разходвам
6 F
*''fixed asset''#Дълготраен актив, който може да бъде материален (''tangible'') и нематериален (''intangible'').
7 I
*''intangible asset''#Нематериален актив.
*''in terms of''#във връзка със, по отношение на
*''I know who he/she is.''#Знам кой/коя е той/тя (''когато искате да покажете, че знаете определена личност, но не я познавате'').
::Грешно е да се каже ''I know him/her'', което ще се преведе като ''Познавам го/я''. Примерен разговор: ''Do you know who Friedrich Hayek is? Yes, I know who he is''. С това ще засвидетелствате, че сте чували за въпросната личност.
8 L
*''ledger''#Главна счетоводна книга.
9 O
*''loan originator''# (''фин.'', ''счет.'') Кредитополучател (той подбужда процедурата по отдаването на заем нему).
*''overhead costs = overhead expenses''# (''фин.'', ''счет.'') Режийни разходи
10 P
*''point-of-sale terminal''# (''фин.'', ''банк.'') Устройство за точка за покупко-продажба (ТПП).
*''principal amount''# (''фин.'', ''банк.'') Размер на главницата.
*''principal member''# (''фин.'', ''банк.'') Възлов член. Употребява се за финансови учреждения, които имат правото да издават карти на VISA и MasterCard например.
*''proceeds''# (''фин.'', ''банк.'') Постъпления.
*''processing fee''# (''фин.'', ''банк.'') Удръжка „обработка“.
11 R
*''to run a statement''# (''комп.'') задавам твърдение
# (фин., счет.) зареждам отчет от финансова или счетоводна компютърна програма
*''reversal''# сторно, сторниране (отменяне на грешно въведена счетоводна трансакция)
*''rebate''#(''търг.'', ''фин.'', ''счет''.) Рабат, отстъпка от цената при покупко-продажба на стока.
12 S
*''sourcing''# източник
# снабдяване
13 T
*''tangible asset''#Материален актив.
*''treasury''#Трезор, сейф
#Хазна, държавно съкровище (място, където се съхраняват държавните ценности)
*''transfer''#Паричен превод (между потребител и доставчик напр.)
#Прехвърляне на средства между държавни ведомства, или между държава и граждани. (по-общо от 1.)
14 W
*''with respect to''#по отношение на
#(''мат.'') спрямо. ''Намирам частната производна на функцията спрямо x. ''

Английски език


Магарешки съвет

Двата работни вола влезли в обора, капнали от дневния труд. Заварили магарето: хрупа прясно накосено сено в яслата и си върти доволно опашката.
- Добър вечер, братко! – рекъл единият вол. – Как си?
- Отлично! – отвърнало магарето.
- Ти си едно щастливо магаре – със завист добавил волът и въздъхнал, - а пък аз съм един нещастен вол.
- Защо? – попитало магарето.
- Защото съм роден без късмет, цял ден тегля ралото, а вечерно време мъкна към село и колата, и ралото, и стопанина.
- Ако не искаш да се трепеш – рекло магарето, - престори се на болен. Легни на земята, почни да пъшкаш и утре стопанинът няма да те впрегне.
Стопанинът бил до вратата и чул разговора между вола и магарето. Той нищо не казал, само се усмихнал и поклатил глава. На другия ден волът постъпил, както го научило магарето.Тръшнал се на земята и захванал да пъшка. В обора влязъл стопанинът, поклатил глава и рекъл:
- Разболял се е добрият ми вол. Няма що. Ще впрегна на негово място магарето.
И си подострил остена.
Цял ден хитроумното магаре теглило ралото и се спъвало в браздите. Вечерта се върнало в обора с увиснали уши. Болният вол лежал и си пригризвал.
- Благодаря ти,братко! – рекъл той на магарето. – Ти си моят спасител. Обещавам ти цял живот да се преструвам на болен!
- Не ще можеш дълго време да се преструваш на болен! – викнало ядосано магарето.
- Защо?
- Защото днес чух как стопанинът рече на съседа си: "Волът ми се разболя тежко. Ако не стане до утре, ще го закарам на месаря да му тегли ножа!"
Волът се разтреперал. Цяла нощ не мигнал. А на другия ден се дигнал, преди да пропеят първи петли.


Сърната и лозата

Цял ден ловците гонили една сърна. Надвечер подгоненото животно изскочило от гората и се мушнало в едно зашумено лозе. Укрило се под най-кичестата лоза и там притихнало. Ловците също минали покрай лозето, дълго се озъртали насам-нататък и като не видели нищо, преплеснали пушките си през рамо и си тръгнали. Но преди да отминат, нетърпеливата сърна се изправила на задните си крака и захванала стръвно да хрупа ягоридите и листарите на лозата.
Единият от ловците дочул шумолене, обърнал се назад и видял, че връхчетата на лозата се клатят. Мигом смъкнал пушката си, прицелил се, гръмнал и повалил лакомата сърна.
- Тъй ти се пада! – проговорила старата праскова, която стояла над лозето като квачка с разперени криле. – Наместо да благодариш на лозата, задето ти спаси живота, ти се нахвърли да ломиш ластарите и плодовете й.


Вълкът и неговите жертви

Влязла овцата в една кръчма и като обърсала очите си, рекла на кръчмарина:
- Дай ми една паница вино!
Кръчмарят наточил тригодишно вино. Вдигнала овцата паницата, изпила виното и си поръчала пак:
- Още една паница!
- Защо пиеш толкова много? – попитал я старият кръчмарин.
- Тежко ми е на душата – отвърнала овцата.
- Какво има?
- Нощес вълкът се вмъкнал в кошарата и изял баща ми – стария овен. Няма го вече виторогия ми баща. Само звънецът му остана.
- Пий тогава, ще ти олекне – посъветвал кръчмаринът овцата.
Цял ден пила овцата и като се натаралянкала, излязла навън и почнала да блее с пресипнал глас.
- Защо блееш? – попитала я козата.
- Пияна съм.
- Недей пи много, защото не е хубаво.
- Как да не пия – отговорила овцата, - мъка ме дави, нощес вълкът изяде добрия ми баща.
- Ами къде отиваш сега?
- В гората.
- Какво ще правиш там?
- Ще се боря с вълка. Ако го надвия, ще му смъкна кожата от гърба и ще я дам на цигуларите да си направят тъпан. Тъпанът ще тумка, пък аз ще играя хоро.
Очите на овцата светели от гняв.
- Да дойда и аз, моите рога са остри! – рекла козата.
- Не ми трябваш – отвърнала овцата, - аз сама ще се разправя с вълка.
Излязла пияната овца от село, поела към гората. Срещнала овчарското куче.
- Нека дойда и аз с тебе – помолило се кучето. – Лятос вълкът изяде двамата ми братя. Аз му имам зъб. Додето се бориш с него, аз ще се хвърля на гърба му и ще го захапя за гърлото.
- Гледай си работата – казала овцата, - моят гняв е толкова голям, че с един удар ще го поваля на земята!
Отишла овцата сама да се бори с вълка и той я одрънкал.
Отишла подире й козата, за да отмъсти за другарката си, и вълкът закусил с козе месо.
Дигнало се овчарското куче, навлязло в гората да дири вълка и да го пита защо е изял братята му, но вече не се върнало.
А вълкът се разхождал из гората, гледал към селото, което димяло в снега и си думал:
- Дано не се сетят някога да излязат срещу мене всичките овце, всичките рогати кози и всичките зъбати кучета. Тогава гората ще ми стане тясна.


Магаре и кон

Магарето и Конят тръгнали на воденица. Магарето се влачело едвам-едвам, защото на гьрба му били натоварени два чувала жито, а охранения кон препускал празен и бодро цвилел.
- Ох! - изпъшкало магарето. - Колко много тежат пустите му чували! Задъхвам се. Ако падна, ще умра. Моля ти се, Кончо, помогни ми! Кажи на стопанина да прехвърли единия чувал на твоя гръб.
Но конят си правел оглушки и пет пари не давал за своя претоварен другар.
На едно каменисто място магарето се препънало, строполило се на земята и издъхнало под чувалите.
Тогава стопанинът на двете животни наместил магарешкия самар и чувалите върху конския гръб, шибнал коня с камшика си и го подкарал напред.
Конят се превил под тежкия товар, въздъхнал, извил глава към магарето и рекъл:
- Ех, братко, ако бях послушал молбите ти, сега щях да нося само един чувал жито. И захванал да преплита краката си.


Лозарят и косето

Напекло топлото мартенско слънце. Закапали весело капчуците.
Стопанинът грабнал ножицата и се провикнал кьм косето:
- Хайде, Косе Босе, тръгвай с мене да подрежем лозите юоки
- Не мога - отвърнало косето, - защото си имам работа: гнездо вия.
И отлетяло за сламчици.
Зашумял развигорът над хълмовете. Избуяли новите ластари на лозите. Бръмнали пчелите по градините. Стопанинът нарамил мотиката и погледнал към гнездото на косето:
- Тръгвай, косе, с мене - да прекопаем лозето.
- Дума да не става! - отвърнало косето. - Аз тъкмо сега съм захванало да снасям яйца!
И се накокошинило в гнездото.
Затрещели юнските гръмотевици. Проливни дъждове окъпали земята. Стопанинът нагърбил пръскачката и пак викнал на косето:
- Косе Босе! Хайде да пръскаме, че маната може да изгори гроздето.
- Върви сам! Не виждаш ли, че аз тука пиленца мътя! - отвърнало косето и притихнало в гнездото.
Гъсти буренаци заглушили лозите. Грижовният стопанин наточил косера си и попитал косето:
- Нямали, косенце, да дойдеш с мене - да оплевим лозето?
- Няма! - отвърнало косето, - Сега пък ще уча пиленцата си да хвърчат.
Настъпила есента. Кехлибарени гроздове натегнали под лозите. Стопанинът подкарал колата към лозето.
- Къде си, Косе Босе? - провикнал се той.
- Тук! - изчуруликало косето.
- Хайде да берем грозде!
- Ида! - пръпнало косето. - Почакай само да повикам пиленцата си. Всички ще берем!
Но лозарят му казал:
- Почакай, косе, почакай ти сега. Който не е работил, не трябва и да яде


Кума Лиса и кучето

Вървяла Кума Лиса през гората и си приказвала:
- Ах, че съм хубава лисичка! Какви очи имам! Ясно светят, всичко виждат. Ами крачката ми? То не са крачка, а вретенца. Като вихър ме носят през гората, сякаш не стъпват на земята. Ами ушенцата ми? Всичко чуват, нищо не пропускат. Но най ми е хубава опашката. Е такава една лекичка и мекичка, същинска копринена къделя. Тъкмо в тоя миг изскочило изневиделица едно ловно куче и - ав! - връхлетяло отгоре й.
Хукнала Кума Лиса да бяга към дупката си, а кучето - подире й. Тя бяга, то бяга, тя бяга, то бяга - аха-ха - ще я настигне. Но не смогнало. Бързите лисини крачета надбягали кучето. Мушнала се лисицата в дупката си, скрила се вътре, а кучето клекнало пред дупката и там притихнало.
- Ще почакам - си рекло, - може да излезе?
Като си поела дъх, Кума Лиса попитала крачката си:
- Крачка, мои краченца, вие що думахте, когато ни гонеше кучето?
- Ние - отвърнали в един глас четирите лисини лапички - думахме: Беж, Лиске, да бягаме! Беж, Лиске, да бягаме!
- Мили какини крачета! Кака ще ви изплете чорапки! - обещала им Кума Лиса и продължила:
- Ами вие, какини очички, що думахте?
- Право, Лиске, в дупката! Право, Лиске, в дупката! Тъй думахме - отвърнали очичките.
- Мили какини очички, кака ще ви купи очила! - врекла им се лисицата и се обърнала към ушите си.
- Ами вие, какини ушенца, що думахте?
- Още малко, Кума Лиске! Още малко, Кума Лиске! - отвърнали те.
- Мили какини ушенца, кака ще ви купи обички! - обещала лисицата и извила
глава към опашката си.
- А ти опашке, що думаше?
- Дръж, куче, опашката, дръж, куче, опашката! Тъй думах - отговорила опашката.
Че като кипнала оная ми ти лисица.
- Какво? - изврещяла. - Гръм да те удари! Тъй ли се дума! Чакай да те дам на кучето за наказание!
И без да мисли много, Кума Лиса си подала опашката навън.
Кучето тъкмо туй чакало. Хвърлило се, захапало опашката й, започнало да я тегли навън.
Лиса теглила навътре, кучето навън. Тя навътре, то навън, додето най-сетне я измъкнало и я сдавичкало.


Мечката и дърварят

Eдин дървар, като минавал край някакъв бодлив и трънлив храст, чул шумолене. Надникнал в клонака, и що да види - едно малко, рунтаво мече се заплело в трънете, напряга сили, скимти, ръмжи, но не може да се измъкне. Дърварят посегнал, раздвоил тръните, откачил уплашеното мече, помилвал го по главата и го пуснал да си ходи. А мечката била наблизо върху съседната канара. Тя видяла всичко, сринала се от канарата - и право при дърваря. Като я видял, оня си глътнал езика от страх, но мецана дигнала нагоре предната си лапа, успокоила го и проговорила с човешки глас:
- Не се бой, нищо лошо няма да ти сторя. Аз видях как помогна на мечето ми, разбрах те, че си добър човек, и реших да се побратимя с тебе. Искаш ли?
- Как да не искам - отвърнал дърварят, - кой бяга от такава посестрима като тебе!
Тогава мечката се изправила на задните си крака, разтворила предните си лапи и братски прегърнала дърваря. Според обичая дърварят трябвало да я целуне по муцуната, ала щом си доближил устата, лъхнала го тежка миризма и той се стъписал.
- Какво? Защо се дърпаш? - учудено го попитала мечката.
- Много на лошаво ти миришат устата, на мечовина - отвърнал дърварят.
Мечката се докачила от тези думи, отпускала се на земята, помълчала малко и викнала:
- Удари ме, побратиме, по врата с острието на секирата си!
Дърварят се слисал:
- Що думаш - рекъл, - де се е чуло и видяло побратим да дига секира срещу посестримата си?
- Удряй! - грозно изръмжала мечката. - Или ще те одрънкам!
Дърварят нямало що да прави. Дигнал секирата и ударил мечката. Рукнала кръв от раната. Мечката, без да погледне човека в очите, се обърнала назад и се мушнала в гъсталака. Изчезнала.
Минали години. Дърварят много пъти ходил из гората, но никъде не срещнал посестримата си. Веднъж, като се въртял под дърветата, изведнъж отнякъде изскочила мечката. Познали се двамата, поздравили се и заприказвали. От дума на дума стигнали до удара със секирата.
- Най-сетне, побратиме - рекла мечката, - я виж какво е останало от раната, дето ми я нанесе.
Дърварят поразровил козината на врата й, но не намерил дори белег.
- Нищо не е останало! - рекъл той.
- Видиш ли, побратиме, раната отколе заздравя и я забравих, но лошата дума, дето ми я каза тогава, няма да я забравя, докле съм жива.
И като поклатила тъжно глава, мечката си тръгнала.


Неблагодарната мечка

Един селянин отишъл в гората за дърва. Тръгнал между дърветата и намерил една яма, два човешки боя дълбока. В ямата - мечка. Върти се назад-напред и ръмжи. Чака да дойде ловецът, който е изкопал ямата, за да я прибере.
- Какво правиш тука, Мецано? - попитал дърварят.
- Строполих се като кьорава надолу с главата и не мога да изляза. Моля ти се, дърварко, помогни ми да се измъкна. Ако ми помогнеш - ще ти дам, каквото искаш.
- Как да ти помогна? - замислил се дърварят.
- Спусни ми една стълба в ямата - подсетила го мечката, - по нея да изляза.
- А бе, аз стълба нямам, но ще ти подам ритлата на колата - отвърнал дърварят и спускал ритлата на колата В дълбоката яма.
Мечката внимателно почнала да се катери нагоре по ритлата и излязла навън.
Отървала кожата.
- Казвай - рекла тя на дърваря, - какво иска да ти дам, задето ми спаси живота?
- Нищо не искам - отвърнал дърварят, - не е голяма работа, една ритла съм ти подал.
- Без нищо не може - рекла мечката. - Ще вземеш нещо. В хралупата, където живея, имам три делви мед. Ела да ти дам едната.
"Защо да не го взема" - рекъл си дърварят, закрачил подир мечката и прибрал делвата. Като си тръгнал, мечката му поръчала:
- Този мед е само за тебе. Ти ще си го ядеш. Няма да даваш никому от него. Ако дадеш на жена си или на децата си, свършено е с тебе, ще те изям. Тъй да знаеш.
Нямало що. Насякъл селянинът дърва, натоварил колата, наместил най-отгоре делвата и се прибрал у дома си. Децата му го посрещнали на вратника и щом зърнали делвата, почнали да подскачат.
-Тате, какво ни носиш в делвата?
- Нищо няма - отвърнал дърварят, - делвата е празна.
И като разпрегнал воловете, внесъл делвата в зимника, потулил я на едно тайно място и почнал да си яде скришом от меда. Не щеш ли - децата го усетили и захванали да му се молят:
- Тате, дай и на нас от онуй нещо, дето си го скрил в зимника!
Селянинът си помислил тъй: не е хубабо аз да ям мед, а децата ми да се облизват. Ще им дам и те да хапнат, че каквото ще да става.
Слязъл в имника, изнесъл делвата и казал на децата си:
- Ще ви дам да си хапнете мед, но по-напред излезте навън и погледнете дали някой не се върти край къщата.
Децата излезли навън и скоро се върнали:
- Няма никой, тате, само маминият сукман се чернее под стряхата. (А то било мечката, която всичко видяла и всичко чула.)
Изяли децата меда. Облизали делвата.Бащата дигнал празната делва и я понесъл пак към зимника, но мечка но мечката го преварила и почнала да ръмжи:
- Е, дърварю, каква ни беше думата? По-скоро върви на реката да се изкъпеш!
- Защо? - попитал селянинът.
- Защото ще те изям!
- Бре, ами сега! - Селянинът изтръпнал от страх, но нямало що да стори: тръгнал към реката, а мечката -подире му. Върви селянинът и сьлзи текат от очите му, изневиделица насреща изскочила лисицата.
- Защо плачеш? - попитала тя селянина.
Селянинът и разправил всичко от начало до край. Лисицата го изслушала внимателно и поклатила глава:
- От цялата история само едно нещо не мога да повярвам.
- Кое? - попитал дърбарят.
- Не ми се вярва, че мечката може да ходи по стълба.
- Мога - изръмжала Баба Меца, - и по дърветата мога да се катеря, и по стълба мога да ходя.
- Аз, додето не видя с очите си, няма да повярвам.
- Тогава да вървим! - провикнала се мечката. - Аз ще ти покажа мога ли или не мога.
- Къде да вървим?
- В гората.
Отишли тримата в гората и щом стигнали до вълчата яма, мечката извикала:
- Едно, две, три!
И се съборила в ямата.
- Тичай по-скоро за ритлата! - извикала мечката на дърваря.
- Ти остави ритлата, ами донеси секирата, за да се разправиш по дърварски с тая неблагодарна мечка! - обадила се хитрата лисица. - И чувай какъв съвет ще ти дам: отсега нататък, видиш ли мечка стръвница, паднала в яма, да не и подаваш стълба!


Силният лъв и малката мишка

Един ловец хванал с клопка в гората лъв, вързал го с въже и пратил другарите си в града да купят синджир, за да вържат още по-здраво силното животно. Лъвът бил вързан за един дъб. Той ревал страшно, дърветата се превивали от гласа му, копал с краката и изровил всичко наоколо.
А близо до корена на дъба имало дупка. А в дупката една мишка се сгушила, изплашена от рева. По едно време, когато лъвът се уморил да реве и да копае с краката си, мишката излязла да види какви са тия ревове. Поразгледала насам-натам и като не видяла нищо, попитала лъва, а той замахнал с опашката си и рекъл сърдито:
— Махни се, гадино, и ти ли сега се намери да дойдеш?
Мишката се уплашила и се прибрала в дупката си, ала не могла дълго да устои и пак излязла, но лъвът и тоя път я прогонил. Трети път излязла мишката из дупката си и тихо рекла на лъва:
— Кажи ми, приятелю, от какво имаш нужда? Може би ще ти помогна!
Лъвът изръмжал:
— Не видиш ли какво ми е? Хванаха ме едни ловци, вързаха ме с това въже и пратиха едного в града да донесе синджир, за да ме вържат по-здраво и да ме водят из градовете, за да ми се смеят и подиграват всички. Който ме види, все ще рече: „Значи, и царят на животните може да стане за посмешище?“ Какво можеш да ми помогнеш ти, като си толкова малка и слабичка?
— Та това ли ти било мъката? Защо не ми каза по-рано? — попитала мишката. — Ей сега ще видиш как ще те спася.
Мишката се хвърлила на врата на лъва и „кръц, кръц, кръц“, прегризала въжето.
— Бягай сега, лъвчо! — извикала мишката щастлива.
А лъвът, щом се видял свободен, хукнал да бяга и се чудел: „Как можа да се случи така! Аз, такъв голям и силен лъв, цар на всички животни, страшилище за малки и големи, какво стана с мен! Какво дойде до главата ми! Какво време доживях, та сега да се имам длъжник на една нищо и никаква мишка! Как се случва така, че и най-силният и могъщ не знае откъде може да му дойде помощ! Затова трябва винаги и с всички — и с малки, и с големи — да бъдеш всякога приятел.“


Човекът и змията

Един човек имал много хубаво лозе, А до лозето му имало една грамада камъни, в която живеела някаква змия-великан. Веднъж, когато човекът бил в лозето и окопавал, видял змията и решил да й направи добро. Като отишъл на другата сутрин пак да копае, взел в една голяма паница прясно мляко, занесъл го на лозето и го оставил до грамадата с камъните. Оставил го там и започнал да работи, ама поглеждал към паницата да види дали змията ще дойде да изпие млякото. А змията-великан излязла из грамадата, надушила млякото и веднага го изпила, а после оставила в паницата една жълтица. Човекът отишъл, прибрал жълтицата, взел паницата и си отишъл. Оттогава той носел прясно мляко всеки ден, змията го изпивала и му оставяла по жълтица. Така продължило няколко години.
Веднъж човекът повикал сина си, който бил наследник на лозето, и му казал за змията, че той я храни с прясно мляко, а тя му дава по жълтица. Синът отишъл на лозето, погледал грамадата камъни и си помислил: „Тук сигурно има много жълтици. По-добре да убия змията, да разкопая грамадата и да взема жълтиците. Що ми трябва да нося всеки ден прясно мляко и да храня змията?“
Като намислил това, синът се приготвил да убива змията. Един ден той занесъл паница с прясно мляко и държал тояга, да убие змията. Когато змията се измъкнала из грамадата и започнала да пие млякото, момъкът замахнал с тоягата и силно ударил змията, но не могъл да я убие, а само откъснал от опашката й около една педя. Змията, разгневена от удара,скочила и ухапала момъка. Той се подул целият, едва отишъл в къщи. Щом го видял, бащата веднага попитал какво се е случило. Синът разказал всичко, както е било: че той искал да убие змията и да вземе всички жълтици наведнъж, но отрязал само част от опашката й, а змията го ухапала с отровния си език. След няколко дни синът умрял от змийската отрова.
Не минало много време, и лозарят отишъл пак на лозето. Застанал до грамадата камъни и се замислил за сина си. Тогава излязла и змията. Човекът я погледнал и рекъл:
— Хайде, приятелко, пак да се сдобрим, както си бяхме добри приятели и по-рано.
Змията изсъскала и рекла:
— Човече, не може да стане вече първото приятелство. Докато ти гледаш гроба на сина си и аз докато гледам моята откъсната опашка, никога не можем да се сприятелим. Човек, каквото и да прави, винаги трябва да мисли и за сетнините.


Котето и лъвът

Едно коте досаждало много на стопанина си и веднъж той го занесъл и оставил в гората. Там го намерил лъвът. Той разгледал котето от всички страни, почудил му се, па рекъл:
— Ти приличаш и може да си от нашия род, но защо си такова дребно?
— Аз дето живеех, и ти там да живееш, няма да можеш да пораснеш и толкова! — измяукало котето.
— Ами при кои живееше досега? Как се казват и много ли са силни? — питал лъвът. — Ако можеш, намери ми някого от тях, та да се преборя с него и да видя дали ще бъде по-силен от мене.
Тогава котето разказало на лъва за човеците: те ходят на два крака, имат две ръце и с тях вършат всякаква работа. Казват се човеци, не са много силни, но с разума и хитростта си надвиват и на най-силните животни на света.
— Ако искаш, върви след мене, да намерим някого от тях и да се преборите — рекло котето.
Лъвът се съгласил. Тръгнал подир котето. Вървели така из гората, докато намерили един човек, който сечал дърва.
— Ето го! Този е един от ония, за които ти разказвах — казало котето.
Лъвът отишъл при човека и след „Добър ден“ и „Живо-здраво“, рекъл му:
— Приятелю, хайде да се поборим с тебе!
Човекът, още като видял лъва, се уплашил, а като чул и думите му, целият се разтреперил. Но като помислил малко, рекъл в себе си: „Смелост! Ако умра, да умра юнашки, а не бабешки!“ — и както бил на дървото, викнал на лъва:
— Бива, лъвчо, да се преборим с тебе, но я ме виж! Аз дойдох тук с дърварски дрехи, та ти ще трябва да ме почакаш малко, докато ида в село и облека дрехите си за борба.
— Добре, ще чакам! — рекъл лъвът и седнал до едно голямо дърво.
Сега човекът добил по-голяма смелост и рекъл:
— Аз се боя, че ти няма да ме чакаш. За да не ида до селото напразно и се обличам в дрехите за борба, ще те вържа за дървото, да не избягаш!
Лъвът, склонил на това. Човекът го вързал добре, па отсякъл един хубав прът и рекъл:
— Ха сега да ти кажа как се боря!
Па захванал да го повива с пръта по гърба, докато лъвът скъсал въжето и хукнал да бяга, та потрошил младата гора. Бягало подир лъва и котето и се спрели чак накрай гората. Лъвът едва дишал и изръмжал на котето:
— Наистина, че били много лоши твоите господари! Ако бях аз на твое място, то нямаше да мога да живея и да порасна колкото тебе! А сега да бягаме, побратиме, в друга и далечна гора, защото не се живее близо до тия лоши човеци!
Така лъвът се преселил да живее в далечни гори, където трудно го намират хората. А котенцето, привикнало да живее на топло около огнището, да си хапва от господарската гозба, изоставило лъва и се върнало при хората.


Хитреци и крадци

Един хитрец напълнил чувал с дъбови шикалки, турил отгоре малко орехи, да ги закрие, и тръгнал да ги продава вместо орехи.
Друг хитрец напълнил чувал с мъх, закрил го с малко вълна отгоре и тръгнал да го продава вместо вълна.
Двамата се настигнали по пътя за пазара. След като се разбрали кой какво носи, съгласили се да си разменят стоките. Но понеже вълната е по-скъпа от орехите, орешарят дал на другия и една пара отгоре.
Когато се завърнали по домовете си, какво да видят: вместо орехи - шикалки и вместо вълна - мъх! И двамата разбрали, че хубаво са се излъгали, но никой не съжалявал, защото си били разменили нищо за нищо. Само онзи, който дал едната пара, отишъл да си я иска.
Като се научил другият, че оня иде за едната пара, легнал и се престорил на умрял. Жена му и децата му почнали уж да го оплакват. Но нали и оня бил хитрец - познал, че се преструват. Разтъжил се уж и той, па казал, че ще чака поне докато погребат умрелия. Роднините тогава решили да отнесат мъртвеца в църквата и да го оставят една нощ там, та дано неканеният гост си отиде. Оставили умрелия в църквата и си тръгнали, ала гостът казал:
- Аз съм търгувал с него, затова не мога да го оставя така, ще го пазя тази нощ!
Всички си отишли, а него оставили при умрелия. Среднощ крадци дошли в църквата да си делят крадените пари, защото знаели, че там е спокойно и има свещи. Живият, като ги видял, скрил се в олтара, а мъртвият си останал сред черквата. Крадците изсипали парите да ги делят, но имало и една хубава сабя, която трябвало да продадат някому.
- Аз ще я купя - обадил се един крадец, - но дайте да я опитам на този мъртвец дали реже хубаво.
Дали му я и той тръгнал към умрелия. Умрелият изведнъж скокнал и извикал:
- Братя мъртви, дръжте тези разбойници!
- Идем, идем - извикал другият от олтара и затропал, като че ли са наскачали много хора.
Разбойниците се изплашили, оставили всичко и избягали. Вместо тях останали хитрите приятели да делят парите. Като свършили делбата, онзи си поискал едната пара, ала другият не му я давал. Почнали да се карат. В това време крадците изпратили едного да види много ли са мъртвите в църквата. Този, като чул, че се карат за една пара, бързо се върнал и викцал: "Бягайте да бягаме! Мъртвите са толкова много, че от цял куп пари на всекиго се паднало едва по пара, а за едного и една пара няма, та се карат!"
Крадците избягали, а хитреците се помирили.


Котката и глупавите селяни

Един търговец, като ходил по търговия, намерил котка на пътя, изгладняла и много слаба. Той я взел, да се не мъчи. Вечерта стигнал в едно село. Там имало много мишки. Той останал да спи в една кръчма, пуснал котката и тя издавила всички мишки.
На другия ден селяните се събрали в кръчмата, да пийнат по някоя чашка и друга, и гледат: никаква мишка не се показва, а друг път имало толкова мишки, че се качвали на масата, ближели от чашите им. Те попитали кръчмаря какво е направил, та няма мишки.
— Напоих ги с вино, та се успаха — засмял се кръчмарят.
После им разказал за търговеца и неговото животно,
— Бре, че това е добър ловец! Де да има да си купим такова животно, та да изчисти селото ни от мишки.
— Да ви продам тази — рекъл търговецът. — Ала много струва.
— Колко искаш? — почнали да се пазарят селяните.
— Ами затрупайте я с пари, колкото излезе, толкова.
Селяните се съгласили. Извадили пари и почнали да затрупват котката. Тъкмо вече я претрупали, и търговецът я поповдигнал малко, те още хвърляли и я затрупали. Тогава търговецът вдигнал опашката нагоре и рекъл:
— Ето, това затрупайте. То най-много й трябва при ловуването.
Селяните дали едни дисаги пари, търговецът си тръгнал и оставил котката. А селяните, нали били глупави хора, поразмислили се след малко, че не са попитали търговеца с какво да я хранят. Спуснали се да го гонят, а той, като ги видял, помислил, че го гонят за парите, че ги излъгал, и бутнал коня да бяга. Той бягал, селяните след него, той бяга, селяните след него, хем тичали, хем викали:
— Бре стой, човек! Кажи ни, с какво да храним котката?
— С мас и масло — извикал търговецът.
А селяните разбрали с нас и с вас. Изплашили се.
— Щом с нас ще се храни, няма да я бъде! — рекли си те. — Ще я тепаме.
Върнали се в кръчмата. Насядали настрани и никой не смеел да доближи котката. По едно време един се престрашил, дигнал един стол и го стоварил върху нея. Тя избягала в плевника.
— Бре, какво ще правиме сега? — запитали се селяните. — Нощес ще слезе да ни издави до един! Какво да правим, за да я убием?
Скочили всички. Грабнали тояги, брадви, взели да удрят по вратата на плевника, по керемидите, а котката никаква я няма.
— Що се чудиме бре, братя! — рекъл попът. — Хайде да запалиме плевнята. Една плевня не струва колкото нас.
Речено-сторено. Запалили плевнята. Вдигнал се пушек до небето. На котката й станало топло, пламъците почнали да я обгръщат и тя, видяла-невидяла, хвърлила се към вратата. А тия, дето стояли пред вратата, изплашили се, изпуснали тоягите и избягали кой накъде види. Котката скочила на един на рамото, той паднал в несвяст и другите помислили, че е залегнал като войник, та и те залегнали на земята. А котката избягала и отишла в черквата, та се качила на гредите отгоре. Пратили един от най-безстрашните селяни, да погледне отдалеч какво прави това страшно животно. Той отишъл и надникнал през прозорчето. Котката била клекнала на една греда, близала си краката и си бърсала очите. Безстрашният селянин помислил, че тя му се заканва, та избягал. А другите го питали:'
— Какво прави котката?
— Оставете се! — рекъл този. — Както ни се заканва!... Казва: само ако ви изляза, няма ни един да остане!
Така котката се спасила от глупавите селяни.


Готварска книга: Шкембе чорба

Измийте много добре шкембето и го сложете в тенджера. Налейте около 1 – 2 л вода и сложете тенджерата на котлона, за да заври. Шкембето трябва да се вари, докато омекне (за около 2 – 3 часа). След като шкембето е готово, извадете го от бульона, в който се е варило и го оставете настрана.
Бульона също го оставете настрана.
Сложете друга тенджера на котлона.
Налейте мляко и оставете да заври. След като заври бавно докато бъркате наливайте предварително приготвената смес от червен пипер и масло. Оставете няколко минути и сложете малко сол.
Шкембето ви вече е готово седнете и с лют пипер или чили (пожелание)и чесън с оцет хапнете.
Бележка:
Ако не ви се вари шкембе в магазините има готово за готвене без варене.


Косе босе

Направило си Косенцето Босенцето гнезденце. Снесло си яйчица.
Дошла Кума Лиса под гнездото и рекла:
— Косе Босе, дай ми едно яйчице! Дойдоха ми тате и мама на гости. Ще им сваря чорбица.
Косенцето й дало едно яйчице.
На другия ден пак дошла Кума Лиса и рекла:
— Косе Босе, дай ми яйчице. Дойдоха ми кака и бате на гости.
Косенцето пак й дало.
Днес тъй, утре тъй — останало на Косенцето само едно яйчице. Дошла пак Кума Лиса и рекла:
— Косенце Босенце, дай ми яйчице!
— Нямам, Лиске — отговорило Косенцето.
— Като нямаш, тебе ще изям!
Заплакало Косенцето. Дало си и последното яйчице.
На сутринта минало куче през гората. То видяло Косенцето, че плаче, и попитало:
— Защо плачеш, Косе Босе?
— Как да не плача, кученце. Всяка сутрин идва Кума Лиса и ми взема по едно яйчице. Взе ми ги всичките. Не можах да си отвъдя пиленца. Тази сутрин пак ще дойде. Нямам какво да й дам. Сега мене ще изяде.
— Не плачи, Косе Босе! Аз ще се скрия ей тука в шумата. Като дойде Кума Лиса да ти иска яйчице, ти й речи: „Нямам, Лиске, яйчице. Ей там в шумата има кокошчица. Нея вземи!“
Кучето се скрило в шумата. Дошла Кума Лиса и рекла:
— Косе Босе, дай ми яйчице!
— Нямам, Лиске, яйчице. Имам една кокошчица ей там в шумата. Ако искаш, вземи нея.
Кума Лиса се зарадвала и взела да рови из шумата. Кучето изскочило и я подгонило.
Тя бяга, то я гони, тя бяга, то я гони — най-после стигнала до дупката си и се скрила.
Кучето клекнало пред дупката. Чакало да се иодаде Кума Лиса, да я хване за шията. Кума Лиса не знаела, че кучето я варди отвън, и взела да пита краката си:
— Я кажете, краченца, как викахте, когато ви гонеше кучето?
— Беж, Лиске, да бягаме, беж, Лиске, да бягаме!
— Мили какини краченца, кака ще им купи чехлички! Ами вие, очички, как викахте?
— И ние тъй викахме: „Беж, Лиске, да бягаме, беж, Лиске, да бягаме!“
— Мили какини очички, кака ще им купи очилца. Ами вие, ушички, как викахте?
— И ние тъй викахме: „Беж, Лиске, да бягаме!“
— Мили какини ушички, кака ще им купи обички! А ти, опашчице, как викаше?
— Дръж, куче, Лиса за опашката, дръж, куче, Лиса за опашката.
— Тъй ли! Чакай да те дам на кучето! — и Кума Лиса си подала опашката навън.
Кучето я хванало за опашката и почнало да я тегли. Лиса се дърпа навътре, кучето тегли навън. Тя навътре, то навън. Най-после я издърпало и — скок върху нея — разкъсало и кожухчето.


Клан недоклан

Имал дядо един козел чуден. Изпратил го с козарче на паша. То го пасло цял ден из гората. Докарва го по късна вечери. Дядо Козля отдалече пита:
— Как си, Козльо? Днес добре ли пасе?
— На бял камък трева пасох, на сух пясък вода пих.
Викнал дядо — изпъдил козаря.
На сутринта бабата изпратил да напасе, както трябва, Козля. Тя го пасла в трева до колене. Пои ла го на извора бистри. На вечерта дядо го запитал:
— Как си, Козльо? Как похапна днеска?
— На бял камък трева пасох, на сух пясък вода пих.
Виква дядо — ще набие баба.
На сутринта сам подкарал Козля. Напасал го с тревица зелена. Напоил го с водица студена. Докарал го вечерта и рекъл:
— Е, днес, Козльо, харно се напасе!
— На бял камък трева пасох, на сух пясък вода пих.
— Тъй ли! Чакай аз да те науча! — извикал дядо и ножчето грабнал. — Гледай, бабо, как ще го заколя!
Търкал, търкал — ножчето не реже. Затекъл се дядо да го точи. Скокнал Козльо, хукнал, та в гората. Намъкнал се в Заюва колибка.
Дошъл Заю, дочул глас отвътре: — Клан, клан, недоклан! Зъбите ми като тесли, рогата ми като игли. Дето стисна, месо късам! Дето бодна, кръв проливам!
Хукнал Заю презглава да бяга. Бягал, бягал, спрял се, па заплакал. Насреща му Кумчо Вълчо иде.
— Защо плачеш, Зайче дългоушче?
— Звяр се вмъкна в моята колибка.
— Тръгвай с мене, аз ще го изгоня!
Доближили Зайковата дупка. А отвътре страшен звяр завряскал:
— Клан, клан, недоклан! Зъбите ми като тесли, рогата ми като игли. Дето стисна, месо късам! Дето бодна, кръв проливам!
— Бре, що е туй! Бягай да бягаме! — викнал Вълчо и дим да го няма!
Иде Меца, Зая Бая пита:
— Защо плачеш, Зайче бързокраче?
— Звяр се вмъкнал в моята колибка.
— Хайде с мене, аз ще го изпъдя!
Но щом чула гласа гръмовити, Мецана си плюла на петите. Оставила заека да плаче. Бръмбазъкът минал и запитал:
— Защо плачеш, Зайче подскоканче?
— Остави се! Лошо си изпатих! Звяр се вмъкнал в моята колибка.
— Недей плака, аз ще го изпъдя!
— Бре, Бръмбарко, за смях недей става! Звяр е това, не проста мушица! Меса къса и кърви пролива! Той уплаши Вълча и Мецана! От тебе ли сега ще се стресне?
— Ти не гледай Вълча и Мецана. Те си имат месце и кръвчица. Затуй бягат и затуй се плашат.
И не чакал, впуснал се Бръмбарко. Промъкнал се в Зайкова дупка. Бръм-бръм — щипнал Козля по краката. Бръм-бръм — полазил му по главата. Бръм-бръм — забръмчал му под брадата.
Вреснал Козлдо, префучал край Зая и избягал далече в гората.


Кратък българско-английски разговорник

1 При запознаване
*''Hello!'' - Хълоу! - Здравей(те)!
*''How are you doing?'' - Хау ар ю дуин? - Как си (сте)?
*''How are you feeling?'' - Хау ар ю фийлин? - Как се чувстваш (чувствате)?
*''What is your name?'' - Уот из йор нейм? - Как е твоето (Вашето) име?
*''Nice to meet you!'' - Найс ту мийт ю! - Приятно ми е да се запознаем. (буквално означава „Хубаво е, че те (Ви) срещам.“)
2 При пътуване
*''What is your destination?'' – Уот из йор дестинейшън? – Кое е местоназначението на вашето пътуване?
*''Where are you travelling to?'' – Уеър ар ю травълин ту? – Закъде/накъде пътувате?
*''Your ticket, please!'' – Йор тикит плийз! – Вашият билет, моля!

Английски език


Бягството на животните в гората

Един вол работил на господаря си много години вярно и търпеливо. Живеел и се надявал, че като остарее, стопанинът му ще го храни добре и ще го остави да почива и да умре мирно и тихо. Но се излъгал. Когато остарял, с голяма мъка теглил ралото и тежките кола. Впрягали го да вършее по цял ден, като му поставяли зобница на устата, та да не яде от житото, което вършал. Горкият вол търпял и си мислел: „Когато свършим хармана и засеем есенното семе, стопанинът ще ме освободи да си почина. Нима не вижда, че вече нямам сили да вървя, а камо ли да ора и да тегля колата!“
Но когато свършила вършитбата, волът зачул един ден как стопанинът казвал на децата си: „Като засяхме вече, старият вол не е за работа. Много остаря, омършавя, не ще може да изкара зимата и на лято пак да работи. По-добре е да го заколим и да направим от него пастърма и суджуци.“
Волът, като зачул това, рекъл си: „Неблагодарни човече! Толкова години ти работих търпеливо и най-после, като остарях и измършавях, вместо да ме помилваш и да ме оставиш да умра спокойно от старините си, искаш да ме колиш! Че какво зло ти направих? Колата ти натоварена ли не изтеглих, нивите ти ли не орах, от които жънеше добра пшеница и царевица и хранеше чедата си и продаваше скъпо на пазара? Хармана ти ли не вършах, дето ми завързваше устата, та да не хапна ни зрънце от житото, което сам съм орал и прекарвал? И когато много остарях, ти, вместо да ме оставиш да почивам, бодеш ме с остена и ми направи кожата на решето! И сега не ме оставяш да умра спокойно, а искаш да ме колиш! Не, това не е вече за търпяване! Ще избягам от тебе и ще отида в гората на свобода!“
Така намислил старият вол и тръгнал да бяга в пустата гора.
Срещнал го петелът и го попитал:
— Къде отиваш, воле?
Волът му разказал своите патила. Тогава петелът рекъл:
— Моля ти се, прибери и мене, та заедно да бягаме! И аз чух как господарката ми каза на децата си: „Да заколим стария петел, че не го бива вече да води кокошките. От него става само една тенджера чорба!“
Волът го прибрал и тръгнали двамата да бягат.
Като повървели малко, срещнало ги магарето и попитало:
— Къде отивате, воле и петльо?
Те му разказали. Магарето оперило ушите си и рекло:
— Моля ви се, братя да сте ми, приберете и мен, че и моят стопанин не е по-добър от вашите! Самарът ми не слиза никога от гърба. Всеки ден ме товари с тежки товари и вместо да ме остави да почивам, като вземе една дебела тояга, и налага, сякаш че дърво бие!
Прибрали и магарето и заедно побягнали към гората.
Срещнало ги котето и ги попитало:
— Къде отивате, воле?
Волът разказал, че бягат в пуста гора от лоши стопани.
— Моля ви се — казало котето, — да дойда и аз! Моят стопанин има лоши деца и всеки ден ме мъчат. Не им стига, дето ловя мишките, но направили малки кола и ме впрягат да ги влека! Това моя работа ли е? За това не мога повече да търпя и ще бягам!
Прибрали и него. Повървели малко и в полето ги срещнало зайчето. То попитало:
— Къде отивате, воле?
Разказали му, че бягат от лошите си стопани.
— Приберете и мен — замолило се зайчето, — че нямам мира от ловците и кучетата. По цял ден ме гонят!
Прибрали и него и забягнали дружно в пустата гора. Там намерили храна и покой, та не могли да се нарадват.
Когато взело да застудява, волът рекъл:
— Дружина, трябва да се потрудим, та да си направим една къща, за да не измрем от студ, когато завие зимният вятър.
Магарето рекло:
— Като стане студено, аз ще си обърна заднището срещу вятъра и студа и ще прекарам зимата. Не ми трябва къща!
Петелът изкукуригал:
— Аз, като се покача на едно дърво — киркилигу-миркилигу, — ще прекарам зимата!
Котето измяукало:
— Аз, като се завра в някое хралупесто дърво, и там — хър-мър — ще прекарам зимата!
Зайчето рекло:
— Аз от шума в шума, от дупка в дупка ще прекарам зимата!
Волът, като видял каква е работата, стегнал се и си направил сам топла къща, която покрил с една вълчешка кожа.
Дошла зимата. Волът се нахранил, напил се и влязъл на топло в къщата си. Но една нощ излязла страшна буря: духал силен вятър, валял сняг на парцали, студът щипел и късал. Тогава другарите на стария вол почнали да тичат при него и да му се молят да ги пусне в къщата си, за да не измрат от студ. Най-напред отишло магарето и викнало:
— Братко воле, отвори ми, че умирам от студ! Волът отговорил:
— Бягай оттук! Обръщай си задницата срещу студа!
Магарето започнало да плаче, да нарежда милно-жално и волът го съжалил и пуснал на топло. След малко дошъл петелът:
— Отвори ми, воле, че умирам от студ!
— Махай се оттук, петльо! — извикал волът. — Иди по дърветата и пей киргилигу-миркилигу и ще прекараш зимата!
Но после му дожаляло за стария петел и отворил вратата на къщата си. Дошли и котето, и зайчето. Волът, като ги понахокал най-напред, че не искали да си правят къща, прибрал ги всички.
Стоплили се другарите, разприказвали се, развеселили се. По някое време през студената нощ гладните и премръзнали вълци взели да вият страшно из гората.
Магарето рекло:
— Воле, това са моми на седянка и пеят, аз ще се провикна!
Волът му казал:
— Събирай си ума в главата, Марко! Какво щат тук моми в тая пуста гора?
Магарето не послушало по-стария си другар и изревало със силния си и гръмлив глас колкото можало. Вълците, щом чули магарешкия рев, веднага дошли около къщата и извикали:
— Приятели, отворете да видим кой ни викаше тук!
Всички замръзнали от страх, но волът рекъл:
— Отворете им, да видим що искат.
Отворили вратата. Вълците, като влезли и видели дружината, зарадвали се много и рекли:
— Приятели, послушайте да ви попеем една песен-ица! — И запели: — Каквото си търсихме, такова си и найдохме!
Волът рекъл:
— А сега, мили гости, послушайте и нашата песен! — и запял: — Каквото има на покрива, такова ще ви направим!
Най-старият вълк рекъл на вълците:
— Излезте, та вижте що има на покрива!
Излезли вълците и видели на покрива вълчата кожа, уплашили се и беж да ги няма! Останал един стар вълк, а приятелите взели да го нападат: волът с рогата, магарето с ритане, котето с драскане, петелът с кълване, а зайко тичал около тях да търси пушка да убие вълка!
Така, както биели и мушкали вълка, волът някак си с рогата го прехвърлил из вратата навън и вълкът хукнал да бяга. И както бягал, където и да минел, ледените висулки го удряли по гърба. Едва достигнал до другарите си, разказал им, че зайко, като стрелял подире му с пушката, куршумите като дъжд падали по гърба му.
Като разказал патилата си, старият вълк паднал и умрял.


Попова снаха

Имало в едно село поп и попадия. Те си имали син. Когато дошло време да го задомят, оженили го за мома - другоселка. Попът бил богат, но голям скъперник. Той пратил сина си на печалба в чужда земя. Снахата останала при свекъра и свекървата си.
Колчем седнат да ядат, хапнат ли по два-три залъка, попът казвал:
- Сит поп, сита попадия. Вдигай, невясто!
И невястата вдигала трапезата, макар че била гладна прегладняла. А дядо поп и баба попадия си дояждали скришом. Невястата виждала и разбирала всичко, но нали е невяста, и то в чужди дом - нямало какво да прави: търпяла.
Днес тъй, утре тъй, видяла невястата, че не може да се живее все така. Дотегнало й да шета и да гладува. Един ден отишла у майка си и се оплакала на своите. Брат й рекъл:
- Аз ще кръстя и попа, и попадията. Утре ще ти дойда на гости. Наготви от хубаво по-хубаво. Да видим ще смее ли свекърът ти да каже: "Сит поп, сита попадия."
Сестра му си отишла. Казала на попа, че ще й дойде на гости братът. Сготвила като за Великден. Брат й дошъл. Поприказвали си с попа и попадията, па седнали да обядват.
Дядо поп хапнал няколко залъка, па току рекъл:
- Сит поп, сита попадия. Вдигай, невясто!
Но гостенинът се усмихнал, дал на сестра си с ръка знак да не става и рекъл:
- Не може тъй, дядо попе. Вие, поповете, сте хора без работа, та не ви се яде. Но ние сме хора работници: бързо не се наяждаме. И сестра ми цял ден е шетала: и тя е гладна. Вие, като сте сити, станете, а пък ние ще си доядем.
И останали със сестра си на трапезата. Яли, яли, всичко изяли, до троха. Пръв път от толкова време невястата се нахранила, както е редно.
- Хайде сега, сестро, свари ни кафе! - рекъл гостенинът.
- Ние не пием кафе - обадил се попът, ядосан, че оня го е оставил гладен.
- Ех, вие ако не пиете, недейте пи; направете само на мене!
- Нямаме кафе - казала попадията.
- Ба, все ще се намери малко: попска къща е. Ако рече да дойде дядо владика, мигар без кафе ще го оставите? Виж, сестро, намери!
— Невястата сварила кафе и поднесла на брата си, а попът и попидията го гледали как пие и мълчели. По едно време гостът се обадил:
- Какво сме се умълчали като на гробища! Кажете нещо, де! Аз гостенин ли съм, или какво? Попът рекъл:
- Бях се замислил за сиромасите, та не ми се говореше. Мислех си: "Какво ли ще правят ония, които не са обядвали?"
Попадията разбрала истинската грижа на попа, та казала:
- Ако не са обядвали, дано има поне какво да повечерят.
Тя искала да утеши попа, че когато си отиде надвечер гостенинът, те ще се нахранят. Но и момъкът не бил прост. Затова никак не бързал да си отива. Седял, пушел тютюн, приказвал.
От време на време току той поглеждал през прозореца и продумвал:
- Време е вече за тръгване, но нали ми се не става? Къде ще намери човек такива добри роднини, да си разбират от думата? Много обичам сладки приказки, дядо попе. Я да поседя още малко.
Мръкнало се. Гостенинът казал:
- Май че вече е късно за село. Къде ще се лутам в тъмното по оня кален път? Я да повечеряме, па да си легнем, па утре рано-рано да стана и потегля.
А попът, за да го изпъди, рекъл:
- То за преспиване няма какво да говорим: роднина сме, ако искаш, и две нощи можеш да преспиш. Но колкото за вечерята, да ти кажа право, ние имаме обичай в сряда и петък да не вечеряме.
Тоя ден било сряда.
Гостенинът се усмихнал:
- Добър обичай, дядо попе. Като рече човек да става светия, може и никак да не яде. Но в наше село няма такъв обичай. Дай, сестро, хляба да похапнем с тебе. Па виж, по полиците може да намериш я сирене, я нещо друго за дояждане. Донеси го, че съм май изгладнял!
Невястата сложила всичко, каквото намерила за ядене. Седнала до брата си. Стегнали се двамата, та изяли -що се казва - всичко. Останали само три-четири къса хляб и една бучка сирене.
- Сестро - рекъл братът, - я дай оттам торбата да прибера хляба, че може през нощта да го нападнат котки или мишки.
Прибрал той всички останки от вечерята в торбата си, сложил я до възглавницата и легнал да спи. Като го видели, че е заспал, попът и попадията се надумали да вземат торбата, че да се наядат: от глад се превивали. Духнали лампата и се приближили - един от едната страна, а друг - от другата. Но момъкът само се преструвал, че спи. Замахнал с тоягата, че ту попа, ту попадията, ту попа, ту попадията.
И в същото време викал:
- Махайте се, псета! Махайте се, котки! Когото случа още веднъж, на място ще го оставя!
Попът и попадията отишли при огнището и почнали да си шушукат. Надумали се - попадията да издои биволицата, па да изпият млякото, дано ги позасити. Гостенинът ги чул. Попадията отишла, та издоила биволицата. Дошъл момъкът и й казал през прозорчето на обора:
- Дай да пийна аз, а ти после!
В тъмното попадията помислила, че е попът. Подала му котлето. Момъкът го изпил до дъно. След малко дошъл попът. И той поискал мляко.
- Не те е грях! - рекла попадията. - До капка го изпи, а сега се подиграваш с мене.
- Какво съм изпил? Не вижаш ли ме, че сега идвам?
- Ами кому дадох преди малко котлето? Не го ли поиска ти ей там, през прозорчето?
- Не съм го искал. Трябва да е бил оня, да го порази господ!
- Какво да правим тогава, дядо попе? За хорска угода от глад ще умрем. Бива ли така?
- Хайде да отидем в градината, да се наядем със сливи.
Но гостенинът чул и това. Тъкмо почнали да брулят сливите, той грабнал един прът, че като се размахал - удрял къде когото завърне. И в същото време викал:
- Тичай, дядо попе! Биволи ти скършиха сливите!
Попът и попадията побягнали - едно от страх, друго от срам. Скрили се в зеленчука. Надумали се да изядат една зелка. Но момъкът ги видял. Издебнал ги и там, зашибал ги с пръта и се развикал отново, колкото му глас държи:
- Скоро ела, дядо попе, че кози ти нападнаха зелето! Попът и попадията видели, че няма да хапнат, додето се не съмне, та се прибрали и си легнали. Легнал си и момъкът. На сутринта станал рано и почнал да се стяга за село. Но попадията тоя път сама казала на снаха си:
- Невясто, направи на брата си кафе, че бърза да си върви!
- Ба, много не съм се разбързал - рекъл оня, - но като сте намислили да ме черпите, почерпете ме!
Изпил кафето и си тръгнал. На сбогуване казал на попа:
- Всичко ми се хареса у вас - най-вече постенето в сряда и петък вечер. Но едно ви не харесвам никак, право да си кажа, това, дето викате: "Сит поп, сита попадия. Вдигай, невясто!" Тая дума ако се не чуе вече тук, щастлива ще бъде къщата ви. Ако ли се чуе още веднъж, здрав прът не ще остане в двора ви.
От тоя ден наистина попът и попадията решили да не отяждат залъка на снаха си.


Човекът, змията и лисицата

Цял ден газил рибарят в реката и хвърлял мрежата си, но торбичката му била празна. Не можал да хване нито една рибка. Надвечер тъкмо когато прибирал мрежата си и се канел да си ходи, зад гърба му се изправил един непознат човек – пътник, и рекъл:
- Чакай, не прибирай мрежата. Хвърли я още един път на мой късмет. Каквото изкараш – ще бъде мое. За хвърлянето ще ти дам една жълтица.
Рибарят бързо надиплил мрежата и я хвърлил в най-дълбокия вир. Изтеглил я полека и когато я стоварил на пясъка, в краката на чужденеца се търкулнала една делва с тясно гърло и желязна запушалка.
Рибарят се навел, дигнал делвата и рекъл:
- Тежичка е. Трябва да е пълна със злато. Да я отворя ли?
- Няма да я буташ! Делвата е моя. Вземи си жълтицата и ми дай късмета! – викнал пътникът.
- Тюх, аз нямам късмет и това си е – почнал да се тюхка рибарят, подал делвата, взел жълтицата и си тръгнал омърлушен.
Пътникът стиснал делвата с две ръце, озърнал се наоколо, слязъл под моста, потулил се и захванал да клати запушалката. Ръката му треперела. Сърцето му силно биело. С голяма мъка измъкнал желязната запушалка и погледнал с едно око в делвата. Тъкмо в тоя миг нещо вътре зашумяло и от делвата се измъкнала една дълга змия със зелени очи, засъскала, метнала се върху рамото на пътника, обвила се около шията му и почнала да го души. Пътникът изтървал делвата.
- Стой! Какво правиш? – извикал уплашеният човек. – Защо ме душиш?
- Защото съм дал клетва да удуша първия човек, когото видят очите ми. Оня, който ме затвори в делвата, беше твой брат. Аз се бях свила в кесията му и си живеех добре, но един ден той поиска да се отърве от мене, натъпка ме в делвата, запуши гърлото й с желязна запушалка и ме хвърли в дълбокия вир. Три години съм лежала на речното дъно. Какво съм претеглила, няма да ти разказвам. Щях насмалко да умра от глад. Там, в делвата, аз се заклех да удуша първия човек, който се мерне пред очите ми. Ти си първият.
- Но аз съм твой спасител. Ако не бях дал жълтицата на рибаря, щеше да си останеш завинаги на речното дъно. Не си права.
- Как да не съм права? Ако не те удуша, ще наруша клетвата си! – рекла учудена змията.
- Хайде да попитаме първите трима,които срещнем по пътя, ако те кажат, че имаш право да отнемеш живота на своя спасител – удуши ме. Но ако кажат, че не си права – ще слезеш от шията ми. Съгласна ли си?
- Съгласна съм – отвърнала змията.
Тръгнал пътникът по пътя, а змията останала на шията му, само че малко поотпуснала пръстените си. Най-напред срещнали един стар кон. Той едвам пристъпял. Ребрата му се четели.
- Ето първия – рекъл пътникът. – Разкажи му как стои работата.
Змията проточила глава към коня и почнала:
- Аз се бях наместила в една кесия и си живеех добре, но братът на тоя човек ме измъкна от кесията, натъпка ме в една делва с желязна запушалка и ме търколи на речното дъно. Цели три години съм прекарала в делвата, свита на кълбо. Когато най-сетне ми причерня пред очите, аз се заклех да удуша първия човек, който се мерне напреде ми. Този човек изкара запушалката на делвата. Той е първият. Ти какво ще кажеш : имам ли право да го удуша, или нямам?
- Удуши го! – отсякъл конят.
- Защо приказваш тъй? Какво лошо си видял от човека? – попитал пътникът.
- Какво ли – ще ти кажа! – отговорил конят. – Аз се родих в едно село. Моят стопанин беше сиромах. Като пораснах, той ме продаде на един чорбаджия. Додето бях млад, чорбаджията не даваше прашинка да падне отгоре ми. Двамина ратаи ми шетаха. Решеха ми гривата, пояха ме с бистра вода, даваха ми да ям бял ориз и жълта пшеница. Чорбаджията никъде не ходеше без мене. Но щом позастарях, той си купи друг кон, по-млад от мене, и заповяда да ме впрегнат в една талига. Почнах да влача дърва от гората, чували с брашно от воденицата, пясък и камъни за новата къща на чорбаджията. Много години се трепах. Ратаите често пъти забравяха да ми хвърлят стиска сено в яслата. Най-сетне краката ми запряха. Веднъж, като влачех талигата, натоварена с картофи, аз се препънах и паднах. Чорбаджията ме видя, поклати глава и поръча на ратаите си:
- От него вече кон не става. Теглете му ножа!
Ратаите ме разпрегнаха и отидоха да си точат ножовете. Тогава аз се измъкнах на улицата и търтих да бягам. Едва отървах кожата. Разбра ли сега какво зло съм видял от човека?
Пътникът навел глава и тръгнал по-нататък със змията на шията си. Вървял, що вървял, срещнал едно куче. Змията засъскала към кучето, което тичало слепешката.
- Чакай – викнала тя, - искам нещо да те попитам.
- Питай по-скоро, защото бързам – отвърнало кучето.
Змията му разказала какво се е случило и го попитала има ли право да удуши своя спасител.
- Удуши го! – изръмжало кучето. – Аз на човека имам зъб.
- Какво зло ти е сторил човекът? – попитал пътникът, който мъкнел змията на шията си.
- Голямо зло. Аз бях някога галено кученце. Живеех в един богатски дом. Стопанката на къщата ме къпеше в същото корито, където къпеше децата си. На шията ми бяха вързали герданче с позлатено звънче. Всички ми се радваха, милваха ме и ме държаха на коленете си, когато сядаха на трапезата. Научиха ме да се изправям на задните си крака и ми ръкопляскаха,когато застанех с вирнати нагоре лапички. Но щом се поотърсих и станах голямо куче, изгониха ме на двора. Почнаха да ме хранят с остатъци от трапезата. Денем и нощем аз седях до пътната врата и вардех да не влезе някой крадец и задигне нещо. Годините вървяха. Аз остарях и едното ми око ослепя. Стопанката,която някога ме държеше на ръце, викна:
- Не мога да търпя туй сляпо куче. Прогонето го вън!
И ме прогониха. Затвориха под носа ми пътната врата,която бях вардило през целия си живот. Дълго скитах насам-нататък и щом надникнех в някоя чужда къща, почваха да викат:
- Ухаа! Дръжте да го пребием това чуждо куче! – и хвърляха камъни подире ми.
- Като огладнях здравата, аз се върнах пак към къщата, където бях прекарало целия си живот, намерих вратата отворена и се вмъкнах в двора. Упътих се към кухнята. Щом ме видя, стопанката настръхна и викна:
- Няма ли кой да ме отърве от туй куче?
Синовете й изскочиха навън и грабнаха по едно дърво. Почнаха да ме налагат. Счупиха ми ребрата. Едвам се измъкнах от двора.
- Сега къде отиваш? – попитала змията.
- Отивам да се удавя в дълбокия вир. При хората вече няма живот – отвърнало кучето и отминало.
- Видя ли? – проговорила змията и позатегнала обръча около шията на своя спасител.
- Почакай да попитаме и третия. Да видим той какво ще рече – рекъл отчаяният пътник и потеглил по-нататък.
Ето че насреща им се задала една лисица. Пътникът разперил ръцете си срещу нея, за да я спре. Лисицата помислила, че й обещава десет кокошки,колкото са пръстите на ръцете му, и спряла.
- Какво има? – попитала тя.
- Мен ме хвана един човек – започнала змията, - натъпка ме в една делва, запуши делвата с желязна запушалка и ме хвърли на речното дъно. Там аз......
- Чакай – пресякла я лисицата. – Лъжата трябва да бъде с мярка. Как е възможно такава голяма змия да се намести в една малка делва? Не вярвам.
- Истина е,така беше – намесил се човекът.
- Може да е било тъй, но аз не вярвам, докато не видя с очите си. Къде е делвата?
- Тя остана под моста.
- Хайде да идем, за да видя как може такова голямо нещо да се помести в една делва.
Върнали се пак на моста. Намерили делвата.
- Хайде сега влез в делвата! – рекла лисицата.
- Добре – отвърнала змията,развила се от шията на човека, тупнала на земята и се намъкнала в делвата, но главата й останала да стърчи над гърлото.
- Видя ли,че съм права – викнала лисицата, - за главата ти няма място.
- Има! – отговорила змията и главата й се смъкнала в делвата.
Лисицата се обърнала към човека и му прошепнала:
- По-скоро слагай желязната запушалка!
Човекът бързо запушил гърлото на делвата и зачукал желязната запушалка с един камък.
- Хвърли сега делвата в дълбокия вир и вече да нямаш работа със змия!
Човекът грабнал делвата и с всичката си сила я хвърлил в дълбокия вир.
- Благодаря ти! – рекъл той на лисицата.
- А десетте кокошки! – попитала лисицата.
- Какви ти десет кокошки, всичките кокошки в селските курници са твои. Когато огладнееш заповядай! – отвърнал човекът.
Оттогава лисицата всяка нощ спохожда курниците и задига кокошките, защото смята, че са нейни.


Лисицата и воденичарят

Една лисица надула два меха – напълнила ги с въздух, вързала ги, метнала ги на гръб и тръгнала. Преди да излезе, поръчала на своите две лисичета:
- Рожби опашати, тая нощ ще бъдете сами, лягайте в дупката, затворете си очите и спете! Да не сте посмели през нощта да излезете навън, защото, светне ли месечината – по гората тръгва Халата. Щом ви зърне, ще ви налапа и туйто.
- А ти, мамо, къде отиваш с тези празни мехове? – попитало по- малкото, по- хитрото.
- На воденица отивам. Брашънце ще донеса. Утре ще ви омеся бяла погача. Ако ми се пречне някое воденичарско пиле, ще ви донеса по едно крилце.
Тръгнала лисицата към воденицата, а двете лисичета легнали да спят. По едно време край лисичата дупка минала една светулка. Светнала два- три пъти с фенерчето си и отминала.
- Каква ли е тази гадинка? – попитало по- голямото лисиче, по- глупавото.
- Светулка – отвърнало по- малкото, по- хитрото.
- Хайде да я хванем, че да ни свети нощем в дупката.
- Хайде!
Скокнали двете лисичета, измъкнали се навън и подгонили светулката между дърветата. Не щеш ли, през клоните се усмихнала пълноликата месечина и Халата тръгнала по лов. Тя имала дворец от бял мрамор вдън гората, дето човешки крак не стъпва. Денем си спяла, а нощем излизала да яде малки зайчета и дребни лисичета. В тъмнината халата нищо не виждала, затуй всяка нощ чакала да се яви месечината. Отдалеч зърнала двете лисичета, наежила се, зафучала, хвърлила се отгоре им, изяла ги и се облизала.
В туй време лисицата отишла при воденичаря, смъкнала от гърба си двата празни меха, сложила ги до прозореца и изпъшкала:
- Ох, тежко жито! Воденичарю, тая нощ да ми смелиш храната! Оставям ти два чувала. Аз ще се върна пак. Отивам да си нагледам рожбите и пак ще дойда да си прибера брашното.
- Добре – отвърнал воденичарят.
Лисицата мръднала между колята, взела един остен от лесата на една биволска кола, отишла до прозореца, мушнала с остена меховете и ги пробила. Въздухът излязъл и кожените мехове спаднали. Поразходила се хитрата лисица насам- натам, легнала на топлото торище и заспала. Като се наспала хубаво, поразгледала дали не може да се вмъкне в заключения курник, но като разбрала, че не ще яде тази нощ пилешко месце, влязла пак във воденицата.
- Готово ли ми е житцето? – попитала тя воденичаря.
- Не е още. Къде са меховете?
- Ей там ги оставих, до прозореца.
Воденичарят отишъл към прозореца и се навел, но що да види – меховете празни.
- Брей, кумице, някой ти е откраднал житото – рекъл той, - тю да се не види!
- Искам си житото! – заврещяла лисицата.
- Няма нищо в меховете. Какво да правя? – дигнал ръце воденичарят.
- Какво ли? – извикала лисицата. – Тука мливарите са стоварили много чували, нагреби от всеки чувал по една паничка, додето събереш два меха жито, инак ще те дам под съд!
- Може – съгласил се воденичарят, нагребал жито от чуждите чували, смлял брашно на лисицата и я изпроводил с двата меха, натъпкани до горе.
Помъкнала лисицата брашното си към гората. Още било тъмно. Като влязла в дупката, тя не заварила своите лисичета. Оставила меховете и изскочила навън. Най- напред съзряла светулката между дърветата и я попитала:
- Сестричке светулчице, къде са ми рожбиците?
- Изяде ги Халата.
- Олелее! Милите рожби опашати! – завайкала се лисицата. –Ще я науча аз как се ядат чужди лисичета – заканила се тя и затепала пак при воденичаря.
- Воденичарко братко – рекла му тя, - много съм ти благодарна за брашното. Искам да ти сторя едно добро.
- Какво добро?
- Ще те оженя за царската дъщеря.
- Че как ще ме ожениш?
- Аз си зная. Тръгвай подире ми!
Воденичарят се полъгал, стегнал цървулите си и тръгнал подир лисицата. Вървели, вървели, наближили града, гдето бил големия дворец. Лисицата се спряла и рекла:
- Ти слез, скрий се под оня мост и чакай, пък аз ще ида в двореца.
Воденичарят се потулил под моста. Лисицата ударила през полето. Полето било пълно с овце, коне и крави. Като минувала край пастирите, сватовницата им поръчвала:
- Ако някой ви попита кой е владетел на тази стока, вий думайте: “Нашият господар Цървулан”.
Стигнала двореца. Влязла вътре. Посрещнал я самият цар. Той бил от вълчи род, затуй се имали с лисицата.
- Добре дошла, кумице! Какво те носи насам? –зарадвал се царят.
- А че дошла съм да искам дъщеря ти – отвърнала лисицата.
- За кого?
- За нашия господар Цървулан.
- Богат ли е, или не? – попитал царят.
- Стадата му са на брой толкова, колкото зърна има в един козлен чувал, пълен с просо. А дворецът му е целия от бял мрамор.
- Къде е сега този господар Цървулан?
- Оставих го под моста.
- Че какво прави там?
- Като идехме насам, връхлетяха ни разбойници и ни обраха. Взеха на господаря Цървулана позлатените дрехи, гол го съблякоха. Затуй го е срам да дойде.
- Аз ще му проводя дрехи – рекъл царят и заповядал на министрите си да занесат под моста най- хубавите царски дрехи.
Пременил се воденичарят и пристигнал в двореца. Дигнали сватба. В златна кочия седнали младоженецът и невестата, а лисицата насреща им. Потеглили. Воденичарят се навел и пошепнал на лисиното ухо:
- Къде ще откараме невестата? На воденицата ли?
- Трай си! – отвърнала лисицата.
Като минавали през полето, царят попитал пастирите:
- Чия е тази стока, хей, пастири?
- На нашия господар Цървулан – отвръщали пастирите.
- Блазе му –въздишал тихичко воденичарят.
Подир сватбарите крачели цял полк войници, да закрилят младоженеца и невестата по пътя. Биели барабани, полето ехтяло.
Като наближили гората, лисицата скочила от кочията и рекла:
- Вий карайте направо, пък аз ще ида да обадя в двореца, че пристигате.
Мушнала се вдън гората, дето човешки крак не е стъпвал, стигнала пред мраморния дворец на Халата.
- Идат! –викнала тя.
- Кой иде? –попитала Халата.
- Цял полк войници, не чуваш ли барабаните?
- Защо идат? – разтреперала се Халата.
- Идат за да ти одерат кожата!
- Хубава работа! Къде ще се дяна сега? – объркала се Халата.
- Скрий се – посъветвала я лисицата.
- Къде да се скрия?
- Влез в пещта! Аз ще донеса слама, за да те покрия. Никой няма да те види.
Халата се намърдала в пещта, лисицата донесла слама и затрупала страшилището. Сетне домъкнала разпалена главня и запалила сламата.
Халата се задушила и изгоряла в пещта. Пристигнали сватбарите пред мраморния дворец и заварили портите отворени.
- Че влизайте де! – поканила ги лисицата.
Влезли сватбарите, разгледали чудния дворец на господар Цървулан и останали смаяни.
Най- много се смаял Цървулан.
- Не ми е лош дворецът! – казал той и повел невестата по белоснежните стъпала.
Както и да е, към полунощ приключили сватбеното тържество. Прибрали се младоженците в най- хубавата стая на двореца. Натъркаляли се войниците в градината на двореца. Всички заспали. Щом захъркала царската дъщеря, воденичарят се досетил за воденицата. Кой ще пусне водата? Кой ще смели брашното на хората? Без него нито един камък не ще се завърти. Тихичко се измъкнал от двореца и тичешком отишъл на воденицата. Додето съмне, смлял всичката храна на мливарите и ги изпроводил. Тръгнал пак към двореца. Тихичко открехнал вратата, за да не стресне княгинята. Но тя се била вече събудила и го стрелнала със зли очи.
- Къде ходи тая нощ? – почнала да го подпитва.
- Ходих да си нагледам стадата.
- А защо ти е посипана главата с паспал, сякаш си воденичар?
- Такъв съм! – рекъл воденичарят и почнал да и разказва всичко, което се случило.
Че като се разсърдила оная ми ти царска дъщеря, че като се развикала, целия дворец дигнала на главата си. Прибрала си герданите, гривните, изскочила навън, накарала баща си да дигне войниците и всички потеглили към града.
- Какво направи? – попитала лисицата воденичаря.
- Нищо. Отървах се от едно живо кречетало.
- Щом като не можеш да лъжеш, ти ще умреш от глад – поклатила глава лисицата.
- Не бой се, кумичке! Додето ми трака воденичката, винаги ще има за мене бели хлябове.


Френски глаголи

1 Неправилни глаголи в сегашно време изявително наклонение
+ Спрежение на неправилния ''vouloir'', Лице, Eдинствено число, Лице, Множествено число
1. je, veux, 1. nous, voul + ons
2. tu, veux, 2. vous, voul + ez
3. il, elle, on, veut, 3. ils, elles, ons, veul + ent

Френски глаголи