Баба Яга

Живели едно време жена и мъж, които си имали една дъщеря. Жената се разболяла и умряла. Мъжът поскърбил, поскърбил, пък се оженил за друга.
А тя била зла. Намразила завареницата си, биела я, карала и се, чудела се как да я погуби. И ето че веднъж бащата заминал нанякъде, а мащехата рекла на девойчето:
- Иди при сестра ми, твоята леля, и и поискай игла и конец да ти
ушия ризка.
_А тази леля била Баба Яга.
Не посмяло девойчето да и откаже, тръгнало, но най-напред се
отбило при своята родна леля.
- 3дравей, лельо!
- Дa си жива и здрава, миличка! Какво те носи насам?
- Мащехата ме изпрати при своята сестра да и поискам игла и
конец. Каза, че ще ми ушие ризка.
- .Добре, че си дошла първо при мен, племеннице - рекла лелята.
- Ето ти едно ширитче, малко масло, хляб и парче месо. Ако
има там брезичка да те удря през очите, ти с ширитчето я превържи,
ако има врата да скърца, да хлопа и да те не пуска, ти с масълцето
я намажи, ако зли кучета те нападнат, хлебеца им подхвърли,
ако котарак поиска очите ти да издраска - месцето му дай.
Поблагодарило девойчето на леля си и тръгнало на път.
Вървяло, колкото вървяло, стигнало до гората. А там зад висо
ка ограда видяло къщичка на кокоши крака, на овнешки рога. Вътре седяла Баба Яга и тъчала платно.
- Здравей, леличко - поздравило я девойчето.
- Да си жива и здрава, племеннице - отвърнала Баба Яга. - За
какво си дошла?
- Мащехата ме изпрати да ти поискам игла и конец, ще ми шие
ризка.
- Добре, племеннице, ще ти дам игла и конец, но ти седни да
поработиш малко!
Седнало девойчето до прозореца и взело да тъче. А Баба Яга
излязла от къщи и рекла на прислужницата си:
- Сега ще легна да поспя, а ти иди напали банята и изкъпи племенницата ми. Но гледай добре да я изкъпеш, че като се събудя, щея изям!
Девойчето чуло тези думи и застанало сред стаята ни живо, ни умряло от страх. Когато прислужницата влязла, момичето взело да и се моли:
- Миличка! Не подклаждай огъня, ами го заливай с вода, а вода
та в решето носи! - И и подарила кърпичката си.
Прислужницата се заловила да затопля банята, а Баба Яга се
събудила, отишла до прозорчето и попитала:
- Тъчеш ли, племенничке, тъчеш ли, миличка?
- Тъка, тъка, леличко!
Баба Яга пак легнала да спи, а девойчето видяло котарака, дало
му месцето и го помолило:
- Котенце, братче, научи ме как да избягам оттук.
Котаракът отговорил:
- Ето там има една, кърпа и един гребен, вземи ги и бягай по
скоро, иначе Баба Яга ще те изяде. Тя ще хукне да те гони, но ти
допри ухо до земята и когато чуеш, че наближава, хвърли през дясното си рамо гребена - и в миг зад теб ще израсте гъста гора. Докато тя мине през гората, ти ще избягаш надалеч. А чуеш ли пак, чете гони, хвърли кърпата през дясното си рамо - и в миг зад 'теб щесе разлее широка и дълбока река.
- Да си жив и здрав, котенце, братче! - рекла девойката. После поблагодарила на котарака, взела кърпата и гребена и
хукнала да бяга.
Спуснали се насреща и кучета, опитали се да я ухапят, да я разкъсат, но девойката им хвърлила хляба и кучетата я оставили дамине.
Заскърцала пътната врата - още малко и ще се затръшне пред нея, но девойката я намазала с масълце. И вратата я оставила да мине.
Зашумяла отпред брезичка, искала очите й: да издере, но девойката я превързала с ширитчето. И брезичката я оставила да мине.
Затичала се девойката, спуснала се да бяга, колкото и сили държат. Бягала и не се обръщала назад да погледне. А в това времекотаракът седнал на прозореца и започнал да тъче. Но повече раз
тъкавал, отколкото тъчел.
Събудила се Баба Яга и отдалеч попитала:
- Тъчеш ли, племеннице, тъчеш ли, миличка?
А котаракът отвърнал:
- Тъка, тъка, мила лельо!
Втурнала се Баба Яга в стаята, гледа - девойчето го няма, а на
стана котаракът седи.
Започнала Баба Яга да му се кара:
- Ах ти, стар измамнико! Ах ти, злосторнико! Защо пусна моми
чето? Защо не му извади очите? Защо не му издра лицето?
А котаракът и отговорил:
- От колко години ти служа, ти изглозгана кост не си ми подх
върлила, а тя месце ми даде!
Изтичала Баба Яга навън, нахвърлила се на кучетата:
- Вие защо не раздърпахте, защо не изпохапахте девойката? Кучетата и отвърнали:
- От толкова години ти служим, ти суха коричка хляб не си ни
подхвърлила, а тя хлебец ни даде.
Изтичала Баба Яга до пътната врата:
- Ти защо не изскърца, защо не се затръшна? Защо пусна девой
ката от двора?
Вратата отговорила:
- От толкова години ти служа, ти и с вода не си ме подмазала; а
тя маслото не пожали.
Изтърчала Баба Яга до брезичката:
- Ти защо не заслепи очите на девойката?
Брезичката и отговорила:
- От толкова години ти служа, ти с конец не ме привърза, а тя
ширитче ми подари!
Взела Баба Яга да се кара на прислужницата:
- Ти, никаквице, защо не ме разбуди, не ме извика? Защо я пус
на да избяга?
Прислужничката и рекла:
- От толкова години ти служа, ти добра дума не си ми казала, а
тя поговори с мен кротко и благо и кърпичка ми подари.
Покрещяла Баба Яга, погълчала, а сетне седнала в хаванчето и се спуснала да гони девойчето. Шибала хаванчето с чукало, с метла следите помитала.
А девойката бягала, колкото бягала, поспряла се, допряла ухо .10 земята и разбрала: трепери, люлее се земята, лети Баба Яга, гони я и вече янастига.
Извадила девойката гребена и го хвърлила през дясното си рамо. Израснала тутакси гора след нея, гъста и висока: корените на.дърветата на три метра дълбоко под земята отиват, върховете имнебето подпират.
Долетяла Баба Яга, взела да чупи и гризе гората. Тя чупи и гри
зе, а девойката в това време бяга.
Минало се, колкото се минало, допряла девойката пак ухо до земята и разбрала: трепери, люлее се земята, лети Баба Яга, гони я ~ вече янастига.
Извадила тогава кърпата и я хвърлила през дясното си рамо. И
в тоз миг се разляла река зад нея, широка и дълбока.Стигнала Баба Яга до реката и от злоба заскърцала със зъби
не може да я премине.Върнала се вкъщи, събрала всичките си бикове и ги подгонилакъм реката:
- Пийте вода, мои бикове! Изпийте реката до дъно!
Почнали да пият биковете, а водата в реката не намалява. Ядосала се Баба Яга, легнала на брега, взела и тя да пие водата. Пила,
пила, докато не се пръснала!
А през това време девойката продължавала да бяга.
Върнал се вечерта бащата вкъщи и попитал жена си:
- Къде е дъщеря ми?
Жената отговорила:
- Отиде у леля си - игла и конец да й поиска, но кой знае защо
закъсня.
Разтревожил се бащата, приготвил се да иде да търси дъщеря си,но девойката дотичала запъхтяна, дъх не може да си поеме от умора.
- Къде си била, щерко? - попитал я бащата.
- Ах, татко! - отговорила девойката. - Мащехата ме изпрати при своята сестра, а сестра й е Баба Яга. Тя искаше да ме изяде. Едва се отървax от нея!
Щом чул това, бащата се разгневил на злата си жена, грабнал
метлата и я изгонил от къщи.
И заживели те двамата с дъщеря си мирно и сговорно.


По заповед на щуката

Имало едно време един дядо. Той имал трима сина: двамата били умни, а третият бил глупакът Емеля. Другите братя работели, а Емеля цял ден лежал върху печката и нищо не искал да знае. Един ден двамата братя заминали на пазар, а жените им започнали да му подвикват:
- Отиди, Емеля, за вода!
А той им отвръщал от печката:
- Не ми се ходи.
- Отиди, Емеля, че братята ти ще се върнат от пазар и няма да ти донесат подаръци.
- Ех, добре де.
Слязъл Емеля от печката, обул се, облякъл се, взел ведрата за вода и брадвата и тръгнал към реката.
Направил дупка в леда, загребал вода с ведрата, поставил ги на леда, а сам започнал да гледа в дупката. И видял там Емеля една щука. Улучил сгоден момент и хванал с ръце щуката.
- Ех, каква рибена чорба ще стане!
Изведнъж щуката проговорила с човешки глас:
- Емеля, пусни ме във водата, ще ти потрябвам.
А Емеля започнал да се смее:
- За какво може да ми потрябваш?...Не, ще те занеса вкъщи, ще кажа на снахите чорба да сварят. Вкусна чорба ще стане.
Щуката пак се примолила:
- Емеля, Емеля, пусни ме във водата, ще направя за тебе всичко, каквото пожелаеш.
- Добре, но покажи преди това, че няма да ме излъжеш, ако те пусна.
Щуката го попитала
- Емеля, Емеля, кажи - какво искаш сега?
- Искам ведрата сами да тръгнат за вкъщи и водата да не се разплиска.
Щуката му казала:
- Запомни ми думите: когато поискаш нещо, кажи само:
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Емеля изрекъл:
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Тръгвайте сега, ведра,
сам-самички към дома!
Едва изрекъл това, и ведрата сами тръгнали по баира, Емеля пуснал щуката в дупката, а сам тръгнал след ведрата.
Вървят ведрата през селото, народът се чуди, а Емеля върви отзад и се подсмихва... Влезли ведрата в къщата и сами се качили на пейката, а Емеля се качил на печката.
Много ли, малко ли време минало - снахите му рекли:
- Емеля, какво пак лежиш? Да беше отишъл дърва да нацепиш.
- Не ми се ходи.
- Ако не нацепиш дърва, братята ти няма да ти донесат подаръци.
Но на Емеля не му се слизало от печката. Спомнил си той за щуката и тихичко си рекъл:
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Иди, брадво, за дърва
и внеси ги у дома!!!
Тъничко ги нацепи,
в печката ги ти пъхни!
Брадвата изкочила изпод пейката и започнала да цепи дърва на двора, а цепениците сами влизали вкъщи и се пъхали в печката.
Минало се, що се минало, и снахите пак рекли:
- Емеля, дървата свършиха. Отиди в гората и насечи нови!
А той се протяга върху печката.
- А вие за какво сте?
- Как така ние за какво сме?... Да не е наша работа да ходим в гората за дърва?
- Не ми се ходи.
- Няма да получиш подаръци.
Нямало какво да се прави. Слязъл Емеля от печката, обул се, облякъл се. Взел едно въже и брадвата, излязъл навън и се качил в шейната.
- Булки, я отваряйте портата!
А снахите му се присмели:
- Ти, глупчо, защо се качи в шейната, без да впрегнеш коня?
- Не ми трябва кон.
Снахите отворили портата, а Емеля рекъл тихичко:
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Хайде, писана шейна,
право в близката гора!
Шейната сама изскочила през портата и препуснала толкова силно, че и с кон не биха я стигнали.
А за да влезе в гората, трябвало да се премине през града. Тук Емеля доста хора съборил и понатъртил. Народът закрещял: "Дръжте го! Хванете го!" А той препуска ли, препуска с шейната. Пристигнал в гората.
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Брадвичке, сечи сега
само сухите дърва!
Вий, дърва, се наредете
и самички се вържете!
Брадвата започнала да сече и цепи сухите дърва, а цепениците сами се изсипвали в шейната и се връзвали с въжето. След това Емеля заповядал на брадвата да му отсече една дебела тояга, която едва да се вдига. Качил се в шейната.
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Тръгвай, писана шейна,
и води ме у дома!
Шейната потеглила към вкъщи. Пак преминал през оня град, където преди това посмачкал и натъртил толкова народ, а там вече го чакали. Хванали Емеля, задърпали го, започнали да го навикват и да го бият.
Видял той, че работата става дебела, и полекичка рекъл:
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Тояго, я се развърти
и от тях ме избави!
Тоягата скочила и почнала да налага всички наред. Народът хукнал да бяга, а Емеля се върнал вкъщи и се качил на печката.
Минало, що се минало - чул царят за лудориите на Емеля и изпратил един офицер да го намери и да го доведе в двореца.
Пристигнал офицерът, влязъл в къщата на Емеля и попитал:
- Ти ли си глупакът Емеля?
А той му отвърнал от печката:
- А на теб какво ти влиза в работата?
- Обличай се по-бързо, ще те водя при царя.
- Не ми се ходи.
Офицерът се ядосъл и му ударил плесница.
А Емеля тихичко промълвил:
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Тояжке, я се развърти
и бързо ти го усмири!
Тоягата изскочила, че като започнала да налага офицера, оня едва успял да избяга.
Царят се учудил, че офицерът му не могъл да се справи с Емеля, и изпратил при него най-важния си велможа:
- Да ми доведеш глупака Емеля, че иначе ще ти отсека главата.
Най-важният велможа накупил стафиди, сушени сливи, курабийки и пристигнал в къщата на Емеля. Започнал да разпитва снахите какво обича Емеля.
- Нашия Емеля обича ласкаво да го помолят и ален кафтан да му обещаят - тогава ще направи всичко, за каквото го помолят.
Най-важният велможа дал на Емеля стафиди, сушени сливи, курабийки и му казал:
- Емеля, Емеля, какво си легнал на тази печка? Я да отидем при царя.
- На мен и тука ми е добре.
- Емеля, Емеля, при царя добре ще те нахранят и ще те напоят, хайде, моля ти се, да отидем при него.
- Не ми се ходи.
- Емеля, Емеля, царят ще ти подари ален кафтан, шапка и ботуши.
Емеля доста се замислил:
- Е, хайде добре, ти тръгни напред, а аз след тебе идвам.
Тръгнал си велможата, а Емеля си полежал още малко и рекъл:
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Хайде, печице стара,
да вървим при царя!
Ъглите на къщата запукали, покривът се разклатил, стената изскочила и печката сама тръгнала по улицата, по пътя, направо при царя.
Царят погледнал през прозореца и се зачудил:
- Това пък що за чудо е?
Най-важният велможа му отговорил:
- Емеля е тръгнал при тебе с печката си.
Излязъл царят на стълбите.
- Емеля, нещо много се оплакват от теб! Много народ си изпомачкал.
- Че кой ги кара да се пъхат под шейната?
През това време на прозореца се показала царската дъщеря Маря. Емеля я зърнал и промълвил:
По заповед на щуката
да стане на минутата!
нека царевата дъщеря
мен обикне на мига -
И добавил:
Тръгвай, печко, за дома!
Печката се обърнала и тръгнала обратно, влязла в къщата и застанала на предишното място. И пак Емелясе заизтягал.
А в царския дворец - викове и сълзи. Маря, царската дъщеря, тъгува за Емеля, не може да живее без него, моли баща си да я омъжи за Емеля. Натъжил се царят, огорчил се и рекъл пак на най-важния велможа:
- Да ми доведеш Емеля, че иначе ще ти отсека главата.
Накупил пак велможата разни неща - сладки винаи гощавки, пристигнал при Емеля и почнал да го черпи.
Емеля се напил, наял се, главата му се замаялаи легнал да спи. А велможата го качил в шейната и го подкарал при царя.
Царят веднага заповядал да донесат една голяма бъчва с железни обръчи. Вкарали в нея Емеля и Маря, насмолили бъчвата и я хвърлили в морето.
Много ли, малко ли време минало - събудил се Емеля и видял. че е тъмно и тясно.
- Къде съм попаднал?
А някой му отговаря:
- Мъчно и тежко ми е, Емеля! Пъхнаха ни в насмолена бъчва и ни хвърлиха в морето.
- А ти коя си?
- Аз съм Маря, царската дъщеря.
Емеля рекъл:
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Ветре буен, я духни,
на брега ни изхвърли!
Духнали ветрове, морето се развълнувало и изхвърлило бъчвата на сухия бряг, върху жълтия пясък. Емеля и Маря излезли от нея.
- Емеля, а къде ще живеем? Построй поне някаква къщичка.
- Не ми се строи.
Тогава тя започнала още по-настойчиво да го моли и той казал:
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Построй се, каменен палат,
със златен покрив върховат!
Едва изрекъл и ето че се появил каменен дворец със златен покрив. Около него - зелена градина, в която цъфтят цветя и пеят птици. Маря и Емеля влезли в двореца и седнали край прозореца.
- Емеля, а не можеш ли да се превърнеш в хубавец?
Емеля не му мисли много:
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Искам да съм в този миг
момък снажен и красив!
И Емеля станал такъв, че с думи не можеш да го опишеш.
През това време царят излязъл на лов и видял, че се издига дворец, от който по-рано и помен нямало.
- Кой е този невежа, дето е построил дворец в моите земи без мое разрешение? - възкликнал той и веднага изпратил слугите си да разберат. Пратениците отишли, застанали под прозореца и заразпитвали.
Емеля им отговорил:
- Извикайте царя да ми дойде на гости и аз сам ще му кажа.
Царят му дошъл на гости. Емеля го посрещнал, завел го в двореца, настанил го на масата. Започнали да пируват. Царят яде и не престава да се чуди:
- Кой си ти, юначни момко?
- А спомняш ли си глупака Емеля, който беше дошъл при тебе с печката си, а ти заповяда да го затворят заедно с дъщеря ти в една насмолена бъчва и да го хвърлят в морето? Аз съм същият този Емеля. Ако искам цялото ти царство ще разоря.
Царят много се изплашил и започнал да моли за прошка:
- Ожени се за дъщеря ми вземи царството ми, само не ме погубвай!
Тогава те устроили голямо пиршество. Емеля се оженил за Маря и започнал да управлява царството.
Приказката свърши пак - който слуша, е юнак.


Сравнителна граматика на славянските езици

* Сравнително-историческа фонетика на славянските езици
** Индоевропейска основа на праславянската фонетична система
** Промени в праславянската вокална система
** Палатализация в славянските езици
** Възходяща звучност на праславянската сричка
** Праславянски алтернации
** Фонетика на славянските езици в периода на разпадане на праславянски
** Славянска акцентология
** Фонемен състав на съвременните славянски езици
*Сравнително-историческа морфология на славянските езици
* Неверните приятели на слависта

Езици


Жива вода

Имало едно време един цар. Той имал трима сина. Единият бил задомен, другият – годен, третият – неженен. Когато остарял, царят повикал синовете си, и им казал:
— Чувал съм, че в далечна земя, в царството на дивна хубавица, извира жива вода. Умае ли се някой от тая вода – ако е млад, не остарява; ако е стар, ще подмладее; ако е болен, ще оздравее. Който от вас ми донесе жива вода, той ще царува вместо мене.
Тръгнали тримата синове да търсят жива вода.
Вървели, вървели – стигнали една чешма на кръстопът. На чешмата пишело:
„''Пътниче, тръгнеш ли по левия път, жив и здрав ще се върнеш. Хванеш ли средния, я се върнеш, я не. Ако тръгнеш по третия, прости се с живота си!''“
Спрели се царските синове. Трябвало да решат кой брат по кой път да тръгне.
— Какво да правим? — рекъл големият брат.
— Кой път да хвана? — двоумял се средният.
— Не се чудете! — казал малкият брат. — Ти, бате, имаш жена и деца. Хвани левия път, та жив и здрав да се върнеш. Ти пък, братко, си сгоден. Хвани средния път. Ако има щастие годеницата ти, няма да загинеш. Аз ще отида по тоя път, дето пише — който тръгне, няма да се върне. Не съм женен, нито годен. Няма кой да ме чака и да плаче за мене... Дайте сега по един пръстен! И трите пръстена да оставим под тая плоча. Който се върне, ще си вземе пръстена, та да се знае кой си е отишъл вкъщи и кой не.
Разделили се братята. Всеки тръгнал по своя път.
Най-малкият вървял, вървял, стигнал до една пещера. Пред входа на пещерата горяла копа сено, а отвътре се чул жален глас:
— Брат да си ми, юначе, помогни ми да избавя рожбите си! Ще се задушат от дима в пещерата.
Юнакът разпръснал сеното със сабята си и влязъл в пещерата. Съгледал, че нещо свети сред дима. Приближил се и видял змеица с две змейчета. Момъкът изнесъл змейчетата вън от пещерата, а после помогнал и на змеицата да излезе. Като се посъвзела, тя рекла:
— С какво да ти се отплатя, юначе?
— Няма за какво да ми се отплащаш — отговорил момъкът. — Но кажи ми, ако знаеш, къде мога да намеря жива вода.
Змеицата откъртила сребърна люспа от опашката си, дала я на момъка и казала:
— Вземи тая люспа и върви все на изток! Ще се изкачиш на висока планина. На връх планината има сребърен дворец. В него живее моят брат, който вижда през реки и планини. Предай му тая люспа и той ще ти каже къде ще намериш жива вода.
Тръгнал момъкът на изток. Вървял дълго време. Стигнал сребърния дворец. Но в двореца нямало жива душа. Наблизо течал сребърен поток. Край потока на сухо скачала сребърна рибка, ала не можела да попадне във водата. Момъкът я хванал и я хвърлил в потока. Тогава дворецът блеснал с ослепителна светлина, пред входа се явил крилат змей и попитал:
— Какво търсиш тук, момко?
Момъкът му подал сребърната люспа и рекъл:
— Жива вода диря. Можеш ли ми каза къде мога да намеря?
Змеят откъртил златна люспа от опашката си, дал я на момъка и казал:
— Ще вървиш все на изток. Ще стигнеш планина, по-висока от тая. На връх планината има златен дворец. В двореца живее моят по-голям брат, който лети по-бързо от вятър. Той е обиколил много земи и морета. Той ще ти каже къде има жива вода.
Тръгнал момъкът на изток. Вървял какво вървял, стигнал златния дворец. Пред двореца видял златен гарван с отпуснати крила и с разтворена човка.
Момъкът го взел на ръце, занесъл го на срещния извор и му капнал няколко капки вода в устата. Гарванът изперпелил с крила и изхвръкнал. В тоя миг дворецът грейнал като слънце. Пред входа се явил златен змей и попитал:
— Какво дириш тука, момко?
Момъкът му подал златната люспа и отговорил:
— Диря жива вода. Къде мога да намеря?
Змеят му подал скъпоценен камък и рекъл:
— Ще вървиш все на изток. Ще стигнеш до планина, по-висока от тая. На върха на планината грее дворец от скъпоценни камъни. Там живее най-хубавата от всички хубавици на света. Предай й тоя скъпоценен камък и тя ще ти каже къде да намериш жива вода.
Тръгнал момъкът на изток. Стигнал скъпоценния дворец. Влязъл вътре. На светъл чардак спяла невиждана хубавица. Щом момъкът показал скъпоценния камък, тя се събудила, усмихнала се и рекла:
— Какво дириш, момко?
— Жива вода.
— Щом си стигнал дотук, заслужаваш я. Иди си налей хе от оная чешма пред двореца. Вземи и тоя пръстен. Сложи го на лявата си ръка. С него ще стигнеш жив и здрав, откъдето си дошъл. Щом имаш нужда от нещо, премести пръстена на дясната ръка. Каквото пожелаеш, тозчас ще го постигнеш.
Момъкът се зарадвал. Взел пръстена, поклонил се на хубавицата, налял жива вода и си тръгнал.
Като повървял малко, преместил пръстена на дясната си ръка и рекъл:
— Пръстенче, желая да бъда колкото може по-скоро при кръстопътната чешма!
Още неиздумал момъкът, свила се вихрушка и го отнесла при чешмата. Погледнал – и трите пръстена си седят, не били се върнали братята му.
Пак преместил пръстена и рекъл:
— Пръстенче, искам да се видя с братята си!
Още неиздумал, ето братята му.
— Къде бяхте, братя мои? — попитал ги момъкът.
— Пленник бях в далечно царство — отговорил големият брат. — Преди малко долетя сребърноопашат змей, грабна ме и ме донесе тука, близо до чешмата.
— Аз пък — рекъл другият брат — се скитах, изгубен в безизходната гора. Изведнъж над мене изфуча змей със златна опашка, грабна ме и ме донесе тука. А ти, братко, какво направи?
— Намерих жива вода в царството на чудна хубавица. Тя ми даде тоя пръстен. Щом го преместя на дясната си ръка, каквото пожелая, имам го... А сега да отидем при татка в двореца!
Тръгнали. Като повървели малко, големият брат рекъл:
— Наистина чуден пръстен ти е дала хубавицата. Дай да го премеря на моята ръка – да видим дали ще се изпълни, каквото аз поискам.
Момъкът извадил пръстена и го подал на брата си. Той го сложил на дясната си ръка и казал:
— Искам живата вода да дойде в мои ръце, а по-малкият ми брат да се върне и да тръгне пак по оня път, който сам си избра.
Момъкът останал като замаян. Той не сетил кога големият брат взел водата от ръцете му. Не сетил и кога се върнал. Като се опомнил, вече вървял по страшния път.
През туй време другите братя стигнали в бащиния си дворец. По-големият дал на баща си живата вода и станал цар. С помощта на чудния пръстен той направил и брат си цар на съседното царство.
Един ден преместил пръстена на дясната си ръка и рекъл:
— Искам да дойде тук царицата на живата вода!
Подир малко време пред двореца спряла златна колесница. Слязла чудна хубавица и влязла в двореца. Завели я при царя. Тя се поклонила и рекла:
— Какво ще заповядаш, царю честити?
— Искам да останеш в моя дворец!
— Ще остана, защото съм безсилна, докато пръстенът е на твоята ръка. Но знай, че радост няма да видиш, докато не стъпи кракът на добрия ти брат в тоя дворец!
А тъкмо в това време добрият брат стигнал до пещерата, дето спасил рожбите на змеицата. Срещнали го двете змейчета.
— Къде е майка ви? — попитал момъкът.
По-голямото отговорило:
— Тя умря от мъка, щом научи, че чудноватият пръстен не е вече в твои ръце. Но ти върви по тоя път и пак ще сполучиш! На ти една сребърна люспица от моята опашка. Покажи я на вуйчо в сребърната планина и той ще ти помогне.
Тръгнал момъкът на изток. Вървял, вървял - стигнал двореца на златоопашатия змей. Спрял се пред входа. Вратата била заключена.
— Змея ли търсиш? — чул се глас от близкия поток.
Мъжът приближил до потока и видял сребърната рибка, на която бил спасил живота.
— Змея търся, рибке! — рекъл момъкът. — Не е ли в двореца?
— Змеят умря от мъка, щом видя, че чудноватият пръстен мина в лоши ръце. Вземи от мене едничката ми златна люспица. Тя ще те заведе при брат му, който ще ти помогне.
Момъкът взел златната люспица и пак тръгнал.
Стигнал двореца на бързокрилия змей. И тоя дворец бил заключен. Момъкът взел да се чуди какво да прави. Но в тоя миг долетял гарванът, на когото момъкът бил уталожил жаждата, и попитал:
— Кого търсиш, златен момко?
— Змея — отговорил момъкът. — Нося му тая златна люспица.
— Змеят умря от мъка, щом узна, че ти си изгубил чудноватия пръстен, който ти даде царицата на живата вода. Но кажи какво искаш. Аз ще ти помогна.
— Искам да отида при царицата на живата вода — рекъл момъкът.
Но гарванът отговорил:
— Царицата на живата вода не е вече в своето царство, момко. И тя е пленница на твоя брат. Докато пръстенът е в негови ръце, тя е безсилна.
Момъкът заплакал.
Гарванът кацнал на рамото му и рекъл:
— Не губи надежда, момко. Аз ще се опитам да взема пръстена от твоя брат. Ти влез през задната врата на двореца и чакай тука, докато се върна. Ще гледам да не се бавя много... Хайде, довиждане, момко!
— На добър час, гарванчо!
Момъкът влязъл в двореца, а гарванът литнал към царството на лошия брат. Когато стигнал над царския дворец, царят се разхождал в градината. Гарванът се спуснал и го клъвнал по лявата ръка. Докато царят разбере какво става, гарванът го клъвнал и по дясната. Лошият брат викнал от болка. Надошли царедворци и лекари. Превързали раните. Прибрал се царят в своите покои, ала болките се засилили. Ръцете му почнали да отичат.
— Ох, умирам от болки! — извикал царят. — Махнете ми пръстена от ръката! Сложете го на това столче до леглото и нека дойдат верни стражи да го пазят! Отворете прозореца! Задушавам се...
Каквото заповядал царят, всичко било изпълнено.
Но не се минало дълго време, през отворения прозорец се впуснал гарванът, грабнал пръстена и отлетял...
Дигнала се голяма тревога в двореца, а през това време гарванът долетял при добрия момък, дал му пръстена и рекъл:
— Сега можеш да правиш, каквото искаш.
Момъкът пъхнал пръстена на дясната си ръка и викнал:
— Пръстенче, отнеси ме в бащиния ми дворец!
Още неизрекъл момъкът, вън долетял крилат кон-вихрогон. Яхнал го юнакът и право в двореца.
Щом го видял брат му, паднал на колене пред него и завикал:
— Накажи ме, братче, с най-тежкото наказание! Аз съм най-лошият човек на земята! Нека дойде и баща ми, нека дойде и хубавата царица! Пред всички ме накажи.
Дошъл старият цар. Прегърнал малкия си син и заплакал от радост. Дошла и хубавата царица на живата вода, целунала момъка по челото, обърнала се към стария цар и рекла:
— Царю, тоя момък взе от мене живата вода. Нему дадох чудния пръстен. Само той е достоен да бъде цар на твоето царство.
А старецът хванал ръката на царицата и рекъл през сълзи:
— А само тая ръка е достойна за ръката на моя син.
После се обърнал към сина си и добавил:
— Синко, накажи както искаш своя брат. Да ти са честити и царицата, и короната!
Но момъкът дигнал брата си от земята и рекъл:
— Стани, братко! Ти имаш жена и деца. Работи за тях и ще ти се прости.
След това момъкът се венчал за хубавата царица и царувал дълги години за чудо и приказ на мало и голямо.

Български народни приказки


Историческо развитие на хърватския език

Историческото развитие на хърватския език протича през три големи периода.
1 Общ преглед
#''Първи период'': до края на 12 век. Това е времето, когато хърватският език се обособява като отделен южнославянски език от южния праславянски макродиалект. В основата на хърватския език лежат три диалекта: кайкавски, чакавски и западнощокавски диалект, различията между които първоначално са незначителни. Този период обхваща два подпериода:
##''доисторически'': до края на 10 или началото на 11 век, от който няма останали писмени паметници, поради което състоянието му може само да се реконструира въз основа на по-късни езикови явления или начина на заемане на чужди думи, както и от откъслечни записи на славянски имена в чужди писмени паметници.
##''на първите писмени паметници'' (старохърватски): 11 – 12 век, от който има конкретни сведения за състоянието на езика (глаголически паметници, напр. Башчанска плоча, Виенски глаголически листи и др.).
#''Втори период'': (среднохърватски): 13 - 14 век. Това е времето, през което се развиват съществуващите основни диалекти. Тенденцията на развитие през този период е към намаляване на фонемния състав и опростяване на граматичните категории, предимно намаляване на броя на падежните окончания.
#''Трети период'' (новохърватски или съвременен хърватски): от края на 14 век до днес. Той се отличава с бавен езиков развой и големи миграционни процеси, които нарушават разпределението в дотогавашните хърватски диалекти, като настъпва значително смесване на диалектите. През този период се оформят чертите на новощокавския диалект, появата на които са в резултат на езиковия развой именно през този период. Положението на щокавския диалект се утвърждава като основа на съвременния хърватски книжовен език.
2 Фонетичен развой
#Развой на вокалната система
#Развой на консонантната система
3 Морфологичен развой
#Развой на деклинацията
#Развой на глаголната система
4 Използвана литература
*''Priručna gramatika hrvatskoga književnog jezika'', Zagreb, 1979
*''Увод в изучаването на южнославянските езици'', БАН, С. 1986

Историческо развитие на хърватския език


Най-важни синтетични ръководства по старобългарски

Най-важните синтетични ръководства, излезли след установяването на сравнително-историческия метод като основен метод в славянското езикознание, т.е. след 1820 г.:
# А. Х. Востоков ''Рассуждения о славянском языке'' (Разсъждения за славянския език), 1820 г.
# Йозеф Добровски ''Institutiones linguae slavici dialecti veteris'' (Студия върху стария диалект на славянския език), 1822 г.
# Франьо Миклошич
##''Фонетика и морфология на старославянския език'', 1850 г.
##''Lexicon palaeoslavico-graeco-latinum'' (Старославянско-гръцко-латински речник), Vindobone (Wien) 1862 – 1865 г.
# Август Шлайхер ''Formenlehre der kirchenslavischen Sprache'' (Морфология на църковнославянския език на сравнителна основа), Бон, 1852 г.
# Ватрослав Ягич ''Entstehungsgeschichte der kirchenslavischen Sprache'' (История на възникването на църковнославянския език), Berlin, 1913 г.
# Ватрослав Облак ''Macedonishe Studien'' (Македонски изследвания), Wien, 1896 г.
# Август Лескин ''Handbuch der altbulgarischen (altkirchenslavischen) Sprache'' (Учебник по старобългарски (староцърковнославянски) език), Heidelberg, 1962 г.
# Вацлав Вондрак ''Altkirchenslavische Grammatik'' (Староцърковнославянска граматика), Berlin, 1900; Wien, 1912 г.
# Степан Кульбакин
##''Древнецерковнославянский язык'' (Староцърковнославянски език), Харьков, 1911 г.
##''Le vieux slave'' (Старославянски), Paris, 1929 г.
##''Mluvnice jazyka staroslověnského'' (Граматика на старославянския език), Praha, 1948 г.
# Ян Лош (Jan Łoś) ''Gramatyka starosłowiańska'' (Старославянска граматика), Lwów-Warszawa-Kraków. 1922 г.
# Петер Дилс ''Altkirchenslavische Grammatik'', Heidelberg, 1932 г.
# Антоан Мейе ''Le slave commun'' (Старославянски език), Paris, 1929 г.
# Н. Трубецкой ''Altkirchenslavische Grammatik'' (Староцърковнославянска граматика), Wien, 1954 г.
# Хорас Лънт (Horace Lunt) ''Oldchirch Slavonic Grammar'' (Граматика на староцърковнославянския език), ’s-Gravenhage: Mouton, 1953 г.
# Карло Вердиани (Carlo Verdiani) ''Manuale di slavo antico'' (Учебник по старославянски), Firenze 1956 г.
# Тадеуш Лер-Сплавински, Ч. Бартула ''Zarys gramatyki języka starocerkiewno-słowiańskiego na tle porównawczym'' (Очерк по граматика на старославяснкия език на сравнителна основа), Wrocław – Kraków, 1959 г.
# Милош Вайнгарт (Miloš Weingart) ''Rukověť jazyka staroslověnského'' (Ръководство по старославянски език), Praha 1938 г.
# Йозеф Курц ''Učebnice jazyka staroslověnského'' (Учебник по старославянски език), Praha, 1969 г.
# Йосип Хам ''Staroslovenska gramatika'' (Старославянска граматика), Zagreb, 1958 г.
# Николаус ван Вейк
##''Geschichte der altkirchenslavischen Sprache'' (История на старославянския език), 1; Berlin – Leipzig, 1931 г.
##''История старославянского языка'', Москва, 1957 г.
# А.М. Селишчев (Селищев) ''Старославянский язык'', 1, Москва, 1951; 2, М., 1952 г.
# Н.М. Йолкина (Елкина) ''Старославянский язык'', Москва, 1960 г.
# Андре Ваян (Vaillant) ''Manuel du vieux slave'' (Учебник по старославянски), 1, Paris, 1964 г.
# Л. Садник (Linda Sadnik), Р. Айцетмюлер (Rudolf Aitzetmüller) ''Handwörtebuch zu den altkirchenslavischen Texten'' (Учебен речник към староцърковнославянските текстове) ’S. Gravenhage and Heidelberg, 1955 г.
#''Slovník jazyka staroslověnského'' (Речник на старославянския език), Praha, 1958 г. и сл.
На български са излезли следните учебници по старобългарски език:
# И. Момчилов ''Граматика на старобългарския език по всичкото му развитие'', Виена, 1865 г., Търново, 1884 г.
# Н.П. Попов ''Старобългарска граматика'' (учебник за средните училища), Прага, 1883, Пловдив, 1885 г.
# П.Х. Григоров ''Старобългарска граматика за средните училища'', 1887? г.
# Л. Милетич ''Старобългарска граматика с кратък сравнителен оглед към новобългарския език'', София, 1888; 1892; 1895; 1896 г. – 4-то преработено издание; 1902; 1906; 1909; 1912; 1923 г.
# А. Теодоров ''Ръководство за изучаване на старобългарския език в средните училища'', Пловдив, 1892 г.
# Ст. Младенов, Т. Атанасов, Ст. п.Василев ''Учебник по старобългарски език'', 1926; 1927; 1930 г.
# И. Леков, К. Мирчев ''Старобългарски език'' (авторски литографирани записки), София, 1949 г.
# К. Мирчев ''Старобългарски език за учителските институти'', София, 1954; 1956 г.
# К. Мирчев ''Старобългарски език, кратък граматичен очерк'', София, 1972 г.
# Л. Милетич ''Фонетика. Теория на основите. Записки по старобългарска морфология. Старобългарска граматика (синтаксис) '', София, 1920; 1932; 1933; 1938; 1939; 1941; 1942; 1946 г.
# Ив. Гълъбов ''Старобългарски език с увод в славянското езикознание'', 1, София, 1980 г.
# Ив. Добрев ''Старобългарска граматика: Теория на основите'', София, 1982 г.
#''Увод в изучаването на южнославянските езици'', БАН, София, 1986 г. (разделът за старобългарския език е от Р. Златанова).
#''Граматика на старобългарския език'' – фонетика, морфология, синтаксис, БАН, София, 1993 г.


Промени в праславянската вокална система

В ранния праславянски език се извършват съществени за по-нататъшния езиков развой качествени промени в системата на гласните.
1 Преминаване на квантитета в квалитет
Първата такава промяна е позната под наименованието преминаване на квантитета в квалитет. Това е изменение в качеството на дългите гласни, които първоначално се превръщат в дифтонги или само изгубват дългото си звучене.
ī > i, ĭ > ь
ū > y, ŭ > ъ
ē > ĕ, ĕ > e
ō > a, ŏ > o
ā > a, ă > o
По този начин квантитетът на гласните престава да има фонологична стойност в праславянски.
2 Монофтонгизация на възходящите дифтонги
Преминаването на квантитета в квалитет в праславянски е последвано от т.нар. монофтонгизация на възходящите дифтонги , т.е. превръщането на дифтонгите в монофтонги – прости гласни:
*oĭ, aĭ > ĕ
*eĭ > i
*oŭ, aŭ > u
*eŭ > ’u (ü); u
Тази промяна също е основна черта на славянската фонетика и е свързана с типичните славянски фонетични закони за синхармонизма и възходящата звучност в рамките на сричката.
Характерна за праславянски е появата на назални (носови) гласни:
*on, om; an, am > ọ
*en, em; ņ, m (сричкотворни), in (в заети думи)> ę
3 Вокализъм в краесловието
В праславянски при промяна на дългите гласни и дифтонгите, в края на думите понякога се получават различни рефлекси, което се дължи най-вероятно на отслабената артикулация, но и на граматична аналогия (например, при падежните окончания).
В краесловието кратките високи вокали ĭ и ŭ се развиват така:
*ĭm, ĭn > ь (запазва се краткостта)
**- *''gastin'' > ''gostь'' (винителен падеж, единствено число)
*ŭm, ŭn > ъ
**- *''sūnun'' > ''synъ'' (винителен падеж, единствено число)
*ĭns > i : *''gastins'' > ''gosti''*ŭns > y : *''sūnuns'' > ''syny''
Подобно на u в краесловна позиция се развива и старото o:
*оm, оn > ъ
*оs > ъ
*оns > y
Краесловното ēr пък се променя в i:
*- *''mater'' > ''mati''
В края на думите дифтонгите oĭ и aĭ дават при различна интонация различни рефлекси:
*при низходяща интонация oĭ, aĭ > ĕ:
** при съществителни имена от ''a-основи'':''rọcĕ'' (дателен падеж, местен падеж, единствено число)
** при съществителни имена от ''o-основи'': ''rabĕ'' (местен падеж, единствено число)
*при възходяща интонация oĭ, aĭ > i
** при съществителни имена от ''o-основи'': ''rabi'', ''vlъci'', ''bodzi'' < *''bogoĭ'' (именителен падеж, множествено число)
В краесловието голямата носовка (назално ọ) във винителен падеж единствено число при съществителни от женски род, ''a-основи'' и при глаголите в първо лице сегашно време е рефлекс на am, an:
*''ženọ'', ''dvignọ'', ''nesọ''
4 Използвана литература
*Иван Куцаров, ''Сравнителна граматика на славянските езици'' (лекции в СУ, 1978-1979)
*''Увод в изучаването на южнославянските езици'', БАН, С. 1986


Незнаен юнак

Имало едно време един цар. Той овдовял и се оженил втори път. Царят имал син от първата си жена. Новата царица никак не обичала завареничето. Гледала да го премахне.
Момчето имало бяло конче със звезда на челото. Всяка вечер то ходело при кончето.
Една вечер кончето рекло на момчето:
— Довечера не яж от хубавите гозби на мащехата! В тях има отрова.
Вечерта момчето казало, че му се е прияло хляб и сол. Поискало да му донесат. Наяло се с хляб и сол, та не се отровило. На другата вечер кончето рекло на момчето:
— Довечера недей ляга на постелките си! Под тях има бръсначи. Царицата ги е сложила, та като легнеш, да се изпорежеш. Кръвта да ти изтече.
Вечерта момчето легнало на дъските и се избавило.
На третата вечер кончето пак рекло на момчето:
— Сега пък царицата сложила змия под твоята възглавница, та да те ухапе. Убий змията, преди да си легнеш!
Вечерта момчето убило змията, преди да си легне, и останало живо и здраво.
Царицата съгледала, че момчето всяка вечер влиза в обора. Досетила се, че кончето го е научило да не яде от гозбата, да легне на дъските и да убие змията. Затова намислила да премахне кончето. Престорила се на болна. Дошъл царят да я види. Тя му рекла:
— Моля ти се, царю честити, намери ми сърце от бяло конче със звезда на челото! Щом изям това сърце, тозчас ще оздравея!
— Такова конче има само моят син — казал царят. — Но той го пази като очите си. Дано се съгласи да го заколим!
Царицата се престорила на сърдита и извикала:
— Прави, каквото щеш! Сега разбрах какъв цар си ти. На едно момче не можеш да отсъдяш!
Бащата отишъл при момчето. Рекъл му:
— Майка ти е болна. За да оздравее, трябва да заколим твоето конче, та да му изяде сърцето.
— Бива, тате — рекло момчето. — Но искам да ми направиш златни дрехи. Да греят като слънце! А кончето ми със златно седло да оседлаеш. Ще се пременя и ще го препусна за последен път. Затворете портите, ако се страхувате, че ще избягам.
Царят се съгласил. Момчето отишло при кончето. Разказало му какво иска царицата. А кончето рекло:
— Не бой се! Като ме препуснеш, аз ще избавя и тебе, и мене.
Направили златни дрехи. Приготвили седлото. Облякло се момчето. Пременило кончето. Извело го на двора. Яхнало го. Събрало се мало и голямо да гледа. И царят излязъл на двора.
Запрепускало момчето. Кончето обикаляло двора и все повече се засилвало. По едно време момчето се хванало за гривата му. Кончето полетяло като вятър, прескочило оградата и се спуснало низ полето. Тичало, тичало кончето с момчето – стигнали в друго царство.
Момчето съблякло златните дрехи. Вързало ги на седлото. Кончето му дало три косъма от гривата си и рекло:
— Щом ти дотрябвам, нагрей космите и аз ще дойда! — Като казало това, кончето се скрило в гората. Момчето купило от един овчар скъсани дрехи, облякло се и се запътило към столицата на царството. Главило се градинар в царската градина. По цял ден копаело, садяло, плевяло и поливало цветята. Разхубавило царската градина.
Eднa вечер нагряло трите косъма. Тозчас дотърчало кончето. Момчето облякло златните дрехи, яхнало кончето и цяла нощ препускало изградината.
Чак на разсъмване съблякло златните дрехи, привързало ги на седлото и изпратило кончето.
Момчето си мислело, че никой не го е забелязал. Ала царската дъщеря цяла нощ го гледала, от прозореца на двореца.
На сутринта всички видели изпотъпканата градина. Видял я и царят. Попитал момчето:
— Кой изтъпка градината?
— Незнаен юнак, царю честити.
— Незнаен юнак ли? — викнал царят. — Скоро да се махаш от очите ми.
Царят изпъдил момчето.
Ала царската дъщеря по цял ден и цяла нощ плачела за младия градинар. Искала да се омъжи за него. А царят не давал да му се издума.
Царската дъщеря плакала, плакала – поболяла се от мъка по момъка.
Най-после царят я повикал при себе си. Рекъл й:
— Дъще, не вярвах, че толкова ще оглупееш. Свършиха ли се царските синове, та искаш за прост градинар да се омъжиш? Но щом неможеш да живееш без него, венчайте се. Ала никога не се вестявайте пред очите ми!
Царската дъщеря се омъжила за младия градинар.
Царят оставил младите да живеят в една стаичка под стълбата.
Минало се, що се минало, царят тръгнал да се бие срещу друг цар. Царският зет възседнал куцо магаре и го подкарал из пътя, дето минавала войската. Като стигнал до едно блато, вкарал магарето в тинята. То затънало и не можало да се помръдне.
Кой как минел край царския зет, все думал:
— Ехе, и ти с твоето магаре ще помогнеш на царя, че никой няма да те види!
Незнайният юнак седял върху магарето и нищо не отвръщал.
Като отминали всички, нагрял трите косъма. Кончето начаса дотърчало. Той облякъл златните дрехи, яхнал кончето и полетял към бойното поле.
В разгара на боя противниците нападнали царя и малко останало да го убият. Но тъкмо в тоя миг като хала един млад конник, развъртял златна сабя, прогонил враговете и спасил живота на царя.
В битката момъкът бил ранен в кутрето на дясната ръка. Царят извадил златошита кърпа и сам превързал раната.
След боя момъкът препуснал кончето. Стигнал до блатото. Магарето стояло в тинята. Той съблякъл златните дрехи, привързал ги към седлото, изпратил кончето и яхнал пак магарето.
Задала се войската отдолу. Войскарите почнали пак да се присмиват на царския зет. Всички му думали:
— Хайде, връщай се вече и ти, славни юнако!
И царят дори се позасмял.
Когато извървяла войската, царският зет изкарал магарето из тинята и куцук–куцук – стигнал в двореца. Влязъл в своята стаичка под стълбата. Легнал да спи и поръчал на жена си да не го буди три дни и три нощи.
В това време царят преглеждал войниците. Искал да види кои са останали живи и кои са убити. Дошло му на ум за зетя. Пратил да го повикат, та да се посмеят с него. Ала колкото души отивали да го викат, все се завръщали. Царската дъщеря им казвала, че мъжът й заръчал да не го буди три дни и три нощи.
Ядосал се царят. Сам отишъл в стаичката под стълбата. Но що да види? С неговата кърпа била вързана ръката на зетя му. Той го събудил и му рекъл:
— Казвай, зетко, отде взе тази кърпа на ръката си?
— Момъкът разказал всичко открай докрай.
Зарадвал се царят, завел зетя си в двореца и го поставил той да царува в царството му.
Като станал цар, момъкът нагрял трите косъма. Дошло кончето. Той взел дрехите, пременил се и грейнал като слънце. А на кончето направил широк обор от чисто злато.

Български народни приказки


Самодивско царство

В далечна гора живеели едно време дървари – мъж и жена с три деца: момче и две момичета. Те прекарвали нощта в проста колиба със сламен покрив, а през деня ходели по гората. Децата още от малки помагали на баща си в тежката работа. Той сечел дърва, а те ги товарели на магаренцето и ги прекарвали до колибата, дето ги нареждали. Оттам бащата откарвал дървата в града и ги продавал. Веднаж, както дърварят връзвал с лико съчки, ухапала го пепелянка. Ръката му се надула, отровила му се кръвта и той умрял. Майката и децата го оплакали, а после – щат не щат – трябвало сами да се заловят за работа, за да не умрат от глад.
Добро било едно: момчето и момичетата вече знаели бащиния си занаят. Момчето взело брадвата и триона, а девойките подкарали магаренцето към ония места на гората, където отивал за дърва баща им.
Те работели, без да си жалят труда. И всичко тръгнало, както по-преди, сякаш нищо не се е променило. Работата вървяла добре. Само на децата и на майка им било жал, че бащата вече го няма.
Когато момчето и девойките тръгнели на работа, майката ги изпращала, обръщала се да си изтрие сълзите и тихо си казвала:
— Клетите сирачета! Също като баща си работят.
Момчето било пъргаво и силно за годините си, но все пак не печелело колкото своя баща. За да се поддържа къщата, момичетата трябвало не само да помагат на брата си, но и сами да си намират работа. Берели цветя, ягоди, малини и гъби, плетели кошнички, дерели лико от дърветата, правели венци и китки. Всичко това носели в града за продан. Освен това помагали на майка си в къщната работа. Тя ги научила да шият, да плетат, да везат и да тъкат.
Когато порасли, и двете девойки били вече добри домакини.
Една вечер, след заник слънце, майката седяла пред колибата и шиела чужди дрехи заедно с дъщерите си. Синът тъкмо се бил прибрал от гората и разтоварвал насечените дърва зад хижата.
Изведнъж се извила страшна буря. Клоните на дърветата се занавеждали с трясък, сякаш невидими ръце ги натискали да ги чупят. Огънят в огнището угаснал, като че ли го е духнала голяма уста. Цялата колиба се разклатила.
Вдовицата се уплашила и скочила, прибрала платното и влязла с дъщерите си в колибата. Само момъкът останал отвън – да нареди дървата. Но тая работа не му споряла. Грабне дърво и го сложи над другите, а то скочи и падне наземи. Вдигне го той и го тури отново – а то пак падне, като че ли е живо и се подиграва с него. Ядосъл се дърварят и викнал:
— Кой безобразник се шегува с мене? Я нека излезе – да го видя! Тогава се чул гръмлив, но звучен и приятен глас:
— Аз.
Дърварят се обърнал и видял, че зад него стои хубавец момък, облечен в златни дрехи, пламтящи като огън. Той държал за юздата черен кон, а от устата и ноздрите на жребеца излизали пламъци.
Дърварят не се уплашил. Той оставил дървата, сложил си ръцете на кръста, както правел, когато си почива от голяма умора, и запитал златния момък:
— Ти ли се подиграваш с мене? А кой си ти и отде си дошъл?
Хубавецът отвърнал:
— Аз съм княз от далечно царство. Ида от Самодивската земя. Искам за жена сестра ти.
— Коя сестра? Аз имам две сестри. Едната се казва Зорница, а другата – Вечерница. Коя искаш?
— Вечерница искам.
— Добре, но да видим дали тя ще те иска. Влез в колибата, па я попитай!
Князът влязъл в хижата, а момъкът останал да си реди дървата. Сега вече нямало кой да му пречи и работата вървяла бързо. Когато отишъл в колибата, разбрал, че домашните му са се вече съгласили да омъжат Вечерница за хубавеца. Като си поприказвали докъм полунощ, князът се сбогувал, качил момата на коня си и се изгубил. Но на мястото, където стоял конят, на сутринта имало голям куп жълтици.
Минало се време. От огнения княз и Вечерница не идвала никаква вест. Майката, синът и дъщерята тъгували по момата. За каквото и да стане дума, все тя им била в ума. Щом се за здрачи и на небето изгрее звездата Вечерница, майката казвала:
— Къде ли е сега нашата Вечерница? Дали наистина свети, или е вече залязла? Да не е отишла при баща си?
Зорница се обаждала:
— Ти пък, мамо, все най-лошото мислиш. Навярно на кака е добре, затова не се обажда. Когато на човек е добре, той не мисли за другите. А момъкът казвал:
— Какви ли златни чорапи плете сега Вечерница в Самодивската земя!
Но ето че една вечер, пак след залез, като си приказвали тъй, отново се извила вихрушка. Явил се кон като предишния. Яздел го едър старец – с бяла коса и дълга сребриста брада. И неговите дрехи били златни.
— Добър вечер — казал той на семейството, което се било събрало пред колибата.
— Добре дошъл — отвърнала майката. — Влез, дядо, в хижата – да си починеш!
Старецът влязъл.
— Нося ви — рекъл той — много здраве от сина си и от своята снаха – Вечерница. Те си имат момче. Кръстихме го Пламък. Не тъгувайте за тях: те са всички много добре. Снахата често си спомня за вас. Тя ме прати – да ви донеса много здраве. Обича ви тя. Все за вас приказва. И преди да го разпитат, старецът станал, яхнал черния кон и отлетял. Но и тоя път останал куп жълтици там, дето се бил спрял конят. Когато седнали да вечерят, Зорница въздъхнала и казала:
— Блазе на Вечерница! Княгиня е в Самодивската земя. Самодиви и прислужват. Всички я тачат, покланят и се. Дето се казва, на ръце я носят. Да ще да дойде някой княз оттам или от друго царство – да поиска и мене...
— Недей приказва тъй! — рекъл брат и. — Много ли ти се иска да ни оставиш с мама сами? Сега сме поне богати: каквото ни се поиска, имаме го. Не се съсипваме от работа, както по-рано. Ако и ти се омъжиш, няма да има кой да седи край мама, та да я раздумва, като и дожалее за Вечерница.
— Щом ти е толкова мило за мама — рекла Зорница, — ожени се, та и доведи снаха: тя ще я весели и ще я раздумва. По цял ден ще и пее.
Майката слушала мълком тия препирни и ронела сълзи. Най-сетне казала:
— Баща ви почина и аз останах вдовица – да гледам три сирачета. Сестра ви си намери момък и се омъжи. Но далече отиде тя – не мога да я навестя и да я видя дали поне е честита. И вие ще ме оставите – знам това. Ще ме оставите, за да потърсите щастие другаде. Сама ще остана аз в тая колиба – тук ще умра от скърби и грижи по вас. Такава е майчината орис.
— Не, мамо — рекъл синът. — Заклевам ти се, че няма да те оставя сама. За женитба и през ум не ми е минавало. Зорница, ако иска, нека се омъжи. Аз ще остана при тебе. Зорница пак въздъхнала, но не рекла нищо.
На заранта тя станала още от зори и се заловила да шета: работлива била, не можела да стои със скръстени ръце. Но момъкът и вдовицата виждали, че на момата не ставало по-весело. И работата не я разтушвала. От миг на миг тя се заглеждала някъде надалеч, въздъхвала, прошепвала нещо и пак залавяла работата си. Една заран момъкът бил излязъл да се измие на извора.Току що почвало да се разсъмва. На небето още светела звездата Зорница. Дърварят я видял и се сетил за сестра си, па си помислил:
„''На Зорница не и се седи вече в къщи. Очите и са все навън. И тя ще ни напусне скоро.''“
Както се миел, той усетил, че го лъха ветрец. Станало му много приятно, защото ветрецът донесъл някъде отдалек миризма на здравец и горски цветя.
— Колко е хубаво! — си казал момъкът, като вдигнал глава.Но когато отново се навел над извора, станало нещо чудно. Водата почнала да се губи под земята, сякаш я пие нечия голяма уста. След малко изчезнала до капка. Дори и пясъкът в дъното на извора изсъхнал бързо, като че по него не е текла никога вода.
— Каква е тая работа? — рекъл момъкът зачудено. — Кой изпи извора, та не остави вода за мене?
— Аз — отвърнал един приятен глас. Дърварят се обърнал и видял, че зад него стои момък – хубавец, синеок, със сребърни дрехи и държи за юздата бял кон.
— Защо се шегуваш с мене? — запитал го дърварят. — Да не си и ти от Самодивската земя?
— Оттам съм — отговорил сребърният момък. — Как ме позна, че ида оттам?
— Вие все тъй правите. Защо си дошъл? И ти ли ще се жениш?
— И аз — отвърнал момъкът. — Княз съм в оная земя. Дойдох да поискам сестра ти Зорница за жена.
— Добре. Да вървим в колибата. Но кой си ти? Да не си брат на зетя ми – на онзи, който се ожени за Вечерница? Приличате си доста.
— Не позна — рекъл сребърният момък. — И аз съм от оная земя, но управлявам друго княжество. Познавам огнения княз и жена му познавам, и сина им съм виждал.
— За кого говориш? За Пламък ли?
— За него. Той е вече момък като тебе.
— А, не, сбъркал си — рекъл дърварят. — Не е Пламък оня, когото си видял. Момчето ще да е на година, а аз съм по-стар от майка му. Пламък ли се казва наистина момъкът, когото познаваш?
— Пламък му е името и той е наистина на година. Но в нашата земя момче на година е по-едро и по-силно, отколкото е момък на двадесет години у вас. Ние растем бърже и мудно стареем. Живеем по хилядо години, па и по повече.
— Ами умирате ли?
— Умираме, разбира се, но не умираме от болести, а от умората да носим остарялото си тяло.
— Вашата работа е лесна — казал дърварят, — а пък ние тук се мъчим, боледуваме, страдаме... Един умира тъкмо когато му се най-много живее, а другиму идва до гуша от тегло, но умиралката го отминава...
Както се разговаряли, стигнали до хижата. Сребърният княз казал защо е дошъл.
Зорница се зарадвала много, като чула, че я искат, но майка и се натъжила.
— Само една дъщеря ми остана — рекла тя на гостенина, — а ти си дошъл да ме разделиш и с нея. Сгодете се, както правим ние тук, па ми я остави поне месец – два да и се порадвам.
— Не може — казъл князът. — Такъв е нашият закон: дадат ли си дума момък и мома, веднага се оженват. Няма по нас годеж. Ако ми дадете Зорница, ей сега ще я отведа в Самодивската земя.
Майката склонила: коя майка не желае доброто на чедото си?
Сребърният княз качил Зорница на белия кон и се изгубил с нея. А там, където чакал конят, намерили купчина елмази, които светели като звезди.
Майка и син останали да живеят сами в горската хижа. Вдовицата вече се състарила. Тя не пускала момъка да отива за дърва: искало и се край нея да има винаги човек. Само в пазарен ден синът и отивал до града, за да накупи, каквото трябва.
Скръбно се живеело в гората, където рядко минавал човек. Па и да мине някой, не се спирал. Глухо било и в колибата: не се чувал вече звънливият глас на Зорница.
Понякога момъкът казвал на майка си:
— Иде ми, мамо, да тръгна по света – да диря Самодивската земя. Много ми се иска да видя как живеят сестрите ми и да ти донеса много здраве от тях.
— Ах, синко, не приказвай такива думи! — казвала вдовицата. — Ще умра от скръб, ако ме оставиш и ти. Отделиш ли се от мене, няма вече да ме видиш жива.
Но дърварят се шегувал. Той и не помислял да остави майка си самичка в гората, за да търси Самодивската земя.
Една заран към зори на вратата на колибата потропал някой.
Момъкът станал да отвори.
Пред хижата се бил спрял човек на кон. Ездачът бил стар, с побеляла коса и брада.
Той поздравил момъка и казъл, че иде от Самодивската земя.
— Влез в колибата, дядо! — рекъл момъкът. — Мама ще се зарадва, като те види.
Старецът влязъл.
— Аз съм баща на сребърния княз — казал той. — Моят син се ожени за Зорница. Тя доби момиче и го нарекоха Росица. Момиченцето е много хубаво. Всички са живи и здрави. И на вас пращат много здраве. Недейте тъгува по Зорница: тя е от честита, по-честита. И сестра и е добре. И тя ви поздравява.
Като поговорили още малко, конникът изчезнал. И тоя път на мястото на коня останала купчинка елмази. Но вдовицата не се зарадвала на тоя подарък. На нея и се искало да види дъщерите и внучетата си. Ала къде да ги търси? Кой би могъл да и каже къде е Самодивската земя? Един ден момъкът излязъл из гората по лов. Завалял силен дъжд. Ловецът се подслонил в една пещера. Дъждът преминал, изгряло слънце, момъкът си тръгнал. Но когато излязъл от пещерата, видял, че на небето свети хубава седмоцветна дъга. Той се спрял да я погледа. Както се бил прехласнал, казал си тихо:
— Какво хубаво нещо! Няма нищо по-хубаво от дъгата!
Но ето, че зад него се чул глас – звънлив и сладък като славейова песен. Гласът казал:
— Който не е видял мене, не знае що е хубост.
Обърнал се ловецът да види чий е този глас. Но не видял никого. Само чул шум от стъпкани сухи листа, сякаш невидими нозе тичат по пътеката. Момъкът се върнал в колибата и разказал на майка си тая случка. Бабата се разсмяла и му рекла:
— Тъй ти се е сторило, синко.
Друг път дърварят се залутал в най-гъстото място на гората. Било надвечер преди заник слънце. Той седнал да се отмори при един водопад. Лъчите падали напреки към водните струи, които се разбивали на капки в скалите. Миришело на здравец. Прохладата била толкова приятна и шумът на водопада тъй унасял човека, че на момъка се приискало да си дремне, както бил седнал на камъка.
Но ето, че се извила отново седмоцветна дъга, този път двойна, тъкмо там, дето падала водата.
Дърварят пак не могъл да сдържи радостта си.
— Ей, че хубаво нещо! — извикал той. — Не съм виждал нищо по-хубаво от това.
Току-що изрекъл тия думи, и зад него се чул отново сладкият, напевен глас:
— Само когато видиш мене, момко, ще разбереш какво е хубост.
Скочил дърварят и се обърнал, но и тоя път не видял никого. Чул само смях във въздуха и звук на стъпки, които тичат надолу, по каменливата пътека.
Това го зачудило много, но той не казал на майка си – да не би пак да му се присмее.
Оттогава момъкът не се свъртал в къщи. Нещо го теглело все към гората, където бил чул вече два пъти оня омаен глас. Искало му се пак да го чуе. Но гласът не се обаждал. Майката поглеждала скръбно сина си, колчем го види, че се готви да излиза, и го запитвала:
— Пак ли в гората, синко?
— Че къде да вървя другаде, мамо? Ако стоя все тука, ще ти омръзна. Не се грижи: скоро ще се върна!
Сърцето на вдовицата се свивало, сякаш някой и казвал, че с момъка може да стане нещо страшно. И то станало. Един ден момъкът се покатерил по скалите – да гони диви кози. Пътеката била тясна и плъзгава: отскоро било валяло. Той се изкачил близо до върха и залегнал зад канарата – да дебне козите. По едно време те се показали горе, над него. Момъкът се прицелил, но не сполучил да удари коза. Той понечил да се премести зад друга канара, но както се бил снишил и се промъквал към скалата – кракът му се подхлъзнал и момъкът се търкулнал в пропастта. Дето паднал, там си и останал. Нямало наоколо никого, да му помогне. Той лежал в несвяст със счупени ръце и нозе. Мръкнало се. Момъкът си не отварял очите.
В това време майка му седяла в колибата и го чакала. Когато се смрачило, тя започнала да се безпокои: никога синът и не бил закъснявал толкова. Излязла на пътеката, по която бил заминал през деня, и почнала да го вика. Но никой не и се обадил. Отишла в гората, стигнала под скалите. И там викала сина си, но и оттам не чула глас да и отговори. Разплакала се вдовицата и се върнала в колибата; не знаела вече къде да търси сина си. Свила се до огнището – да го чака.
Както седяла край огъня, бабичката задрямала. И видяла сън. Върви тя по пътеката – да търси момъка. Върви и знае, че ще го намери някъде към скалистия връх. Никой не и е казал, че син и е там, но тя знае: там е той, под върха. Възлиза по стръмнината и се чуди откъде се е взела у нея тая сила – да се изкачва, без да се уморява. Преваля една стръмнина и отведнаж вижда момъка, легнал под високата камениста урва. Лежи той и си не отваря очите. А тя почва да го буди.
— Стани, синко! — му казва тя. — Стани, че ще се простудиш! Хайде да си вървим в колибата!
Но момъкът не я чува. Той дори се не помръдва. Лежи и спи дълбоко, много дълбоко.
Тогава иззад скалите излиза мома: много хубава, русокоса, синеока, с дрехи седмоцветни като небесна дъга. Дрехите и са от тънка коприна, а от тях светят и хвърлят искри. Момата се усмихва и казва кротко на бабичката:
— Не го буди! Остави го да се наспи! Той ще ми бъде мъж. Отдавна ме търси той. Аз ще го събудя, когато се наспи, и ще го заведа в Самодивската земя. Там са дворците и кулите ми. Там ще живее синът ти с мене. Подир година и теб ще отведем да живееш при нас.
При тия думи бабичката се пробудила. Огънят бил угаснал. В колибата било студено. Тя стъкнала отново огъня и седнала да чака сина си. Нощта изтекла, а момъкът се не върнал. Тогава бабичката разбрала, че сънят не я е излъгал.
— Син ми е загинал — викнала тя и се разплакала. — Сега разбрах къде е тая Самодивска земя: тя е там, дето отива човек, след като умре. Няма връщане оттам. Ах, клетият ми син! Ах, доброто ми момче!
Щом се съмнало, бабичката с плач се затекла до града, повикала хора и ги помолила да потърсят сина и под скалите, дето го била видяла насън, че лежи. Цял ден обикаляли мъжете по ония места, но не могли да намерят ловеца. Само оръжието му намерили и го дали на майката. Тя се разплакала и рекла:
— Разбрах аз още тогава, че той излиза и няма да се прибере. Самодива го е отвлякла. Тя ми се яви на сън и ми каза, че след година и мене ще отнесе при момчето. Защо да живея още година? Нека ей сега дойде да ми вземе душата, да се не мъча. Сама останах на света – без чедо.
Но ловецът не бил умрял. Както лежал в несвяст, към полунощ дошла същата мома, която бабичката видяла насън. Тя била наистина самодива. Навела се над момъка и му духнала в лицето. Изведнъж той отворил очи и я загледал.
В нощната мрачина момата светела като месец. И дрехите й светели, сякаш са изтъкани от звездна коприна.
— Стани! — рекла самодивата на ловеца. — Ти си вече здрав. Ела с мене! Аз ще те отведа в Самодивската земя. Не съм ли най-хубавата на света?
Момъкът бил още в някакъв унес. Станал, и тогава усетил в жилите си прясна кръв, а в тялото си голяма сила, каквато нямал дотогава. Но той не помнел нищо от миналото: нито майка си, нито защо е отишъл на това място, нито, че е падал и е лежал в несвяст. Тръгнал след момата. Когато стигнали до една стръмна черна скала, самодивата плеснала с ръце. Скалата се отворила. Вътре светнало. Явила се златна колесница, в която били впрегнати крилати коне. Момата и момъкът се качили и колесницата полетяла. Тя се движела толкова бързо, че след малко се озовали в Самодивската земя. Когато стигнали до дворците на самодивата, наизлезли да ги посрещнат хиляди прислужници и царедворци, все богато облечени. Те се поклонили на самодивата и викнали в един глас:
— Добре дошла, княгиньо Зунице!
Гласовете на посрещачите били звънки и приятни като музика. Когато ловецът слязъл от колесницата, самодивата казала на придворните:
— Тоя мъж е мой съпруг. Името му е Блясък. Той ще е занапред ваш княз.
Златните врати на двореца се отворили и колесницата влязла в двора, посипан с елмазен пясък.
Като станал княз, Блясък не помнел нищо от онова, що се било случило с него, когато бил на човешката земя. Сякаш се бил родил отново. И Самодивската земя била съвсем друга – не като нашата. Хубостите и не можели да се разкажат на човешки език. Там всички камъни и скали били бляскави и прозрачни като елмази. Тамошната мед била като нашето злато, а желязото на оная земя приличало на нашата платина. Там имало и много други богатства, каквито ние не знаем. Тамошните цветя приличали на пеперуди. Дървесата пеели и приказвали. Животните били кротки; нямало люти зверове. Самият въздух бил пъстър и бляскав. На небето светели много едри звезди, каквито ние не сме виждали. И населението на Самодивската земя не приличало на хората. В онова царство не знаели що е болест, бедност или злочестина. Никой не бил чувал плач или охкане. Там всички били щастливи дори когато не са князе.
Блясък се срещал често с другите князе и княгини, но не познавал никого от тях. Той не познавал нито сестрите си, нито своите зетьове, нито бащите и чедата им. А те го знаели и познавали, но си мълчели. Един ден царят давал угощение на князете и княгините в градината на своя дворец, който се намирал навръха на най-високата планина. Събрали се всички – и стари, и млади – със семействата си. Там били, разбира се, Блясък и Зорница, Вечерница с мъжа си и със сина си Пламък, Зорница с дъщеря си Росица и със своя съпруг, както и най-близките им сродници. Когато всички се развеселили, царят почнал да задава на гостите гатанки. Той рекъл:
— Има на едно място сухо дърво. То имаше три клона: два гладки и един възловат. Двама ловци минаха и всеки откърши по един гладък клон. Занесе го в градината си и го посади. И двата клона родиха плодове: единият – круша, а другият – ябълка. Светкавица падна, та откърши третия клон – възловатия – и го отнесе на небето. Посади го там и порасна златно дърво. А онова дърво – на земята – почна да съхне, защото нямаше клони. Познайте сега: къде е това дърво и какво ще стане с него?
Всички се замислили. Мъжът на Вечерница се обадил и рекъл:
— Не знам къде е дървото, господарю, но щом казваш, че е сухо – или дървари ще го отсекат, или ще изгние от корена, като го наводнят дъждове.
Като чул думата „дървари“, княз Блясък се замислил. Нещо му се обърнало в душата. Сторило му се като насъне, че е живял някога другаде, всред далечна гора, и сам е бил дървар. Но нищо повече не можал да си припомни. Па и това що си спомнил, му се сторило, че е някогашна присъница. Сетне се обадил съпругът на Зорница:
— Това дърво, господарю, си е изживяло живота. Само за едно го бива: да си завърже някой дървар за него магарето, когато го товари с дърва. За какво друго би могло да послужи?
При тия думи Блясък се замислил отново. Той си спомнил, че е сънувал да е отивал някога с магаренце за дърва в гората и с него са вървели две момиченца, негови сестри, и един старец, техен баща. Но и тоя път не можал да си спомни къде се намира гората. Най-после заговорила княгиня Зуница:
— Знам това дърво, господарю. Ти чу какво казаха двамата ловци. Сега пък аз да кажа. Аз откърших третия клон – възловатия, – но обещах да пренеса цялото дърво там, дето е клонът. Когато дойде време, ще го пренеса. Но сега е още рано.
Царят се усмихнал. Той разбрал какво иска да каже княгинята, но другите не разбрали. Един от по-старите се обадил:
— Нищо не разбираме, княгиньо, от твоите думи. Господарят ясно зададе гатанката – и ти трябва ясно да я разгатнеш, та всички да проумеят.
Тогава Зуница казала:
— Това дърво е вдовицата, която живее на човешката земя, всред гъста гора. Двата гладки клона са двете и дъщери – Зорница и Вечерница, – които се задомиха в нашето царство. Ловците са двамата князе, които се ожениха за тях. Възловатият клон е синът на вдовицата – Блясък, – когото аз спасих от смърт и доведох тук. Ако беше останал на човешката земя, той нямаше да се съживи и майка му щеше да умре от скръб по него. Но аз и обещах да я доведа при сина и. Когато дойде време, ще си устоя на думите.
Като чул тия думи, Блясък си припомнил всичко: и своята майка, и колибата, и дните на бедността, и тежката дърварска работа, и двамата князе, и дъгата, и гласа, и падането от високата скала...
Той познал и сестрите си и им се усмихнал. От тоя ден Блясък почнал да мисли все повече и повече за старата си майка. Тя тъжи още по него в далечната гора. Бабичката е остаряла съвсем. Може и болна да лежи. Тежки грижи го нападнали. Дали има поне кой да и подаде чаша вода?
Веднъж Блясък казал на самодивата:
— Макар и да живея в Самодивската земя, аз съм човек – и сърцето ми е човешко. Много ми се иска да видя майка си. Нали ти си обещала да я доведеш? Кога ще я видя? А Зуница му отговорила:
— Когато ни се роди син, тогава ще доведа майка ти. Почакай дотогава! Не е много време. Не бързай!
Но Блясък не можел да търпи. Той рекъл:
— Сам ще отида да я доведа. Ще кажа да впрегнат колесницата или ще яхна кон.
— Ти мъчно ще отидеш там — възразила кротко самодивата. — Между човешката земя и нашата има дълбока пропаст. За да я прескочат самодивски коне – и те трябва да те слушат, па и ти трябва да умееш да ги управляваш. Ако не съм с тебе аз, няма да те слушат нашите коне: те още не те познават. Почакай! Както ти казах, двама ще отидем при майка ти.
Но човешкото сърце на Блясък копнеело по майката.
Той отишъл при зетя си, мъжа на Вечерница.
Разказал му всичко и му поискал кон – да го пренесе на човешката земя.
Зет му рекъл:
— Коне имам и за тебе, и за себе си. Щом искаш, ще ти дам. Но никой от тях няма да те слуша: те слушат само баща ми и мене. Друг не ги е яздил, затова и другиго не слушат. Па има и още нещо: ти не знаеш пътя ни натам, ни насам. Как ще отидеш и как ще се върнеш?
На Блясък му станало много мъчно.
Отишъл той при другия си зет – съпруга на Зорница.
И на него казал същото, но и от него чул пак такъв отговор:
— Опасни са самодивските коне — рекъл князът. — Не се покоряват никому освен на господаря си. Могат да пребият човека. Па и къде ще вървиш, като не знаеш пътя? Конят ще те хвърли в пропастта, дето дели тази земя от оная, и тогава никой не ще може да те намери. Добре ти е казала Зорница: почакай, тя ще те отведе!
Блясък се върнал отчаян в своите дворци.
Отново се замислил той.
Най-сетне намерил главния коняр – един старец – здравеняк, който умеел да укротява най-буйни коне. Казал му, че ще го направи висок царедворец, ако му даде кон – да го пренесе на човешката земя.
Конярят се хванал за брадата и почнал да мисли:
— Коне дал господ, господарю. Имаме много коне. От яки – по-яки и от хубави – по-хубави. Всеки от тях би те отнесъл, където му кажеш. Ала що да правим, като незнаеш пътя към човешката земя? И аз не го зная. Никога не съм отивал натам. Откак съм се родил, все по Самодивската земя яздя. Но нещо друго измислих. Ще ти дам сребърното огледало и златния камшик. Те ще ти помогнат. Като погледнеш в огледалото, ще видиш пътя към оная земя, дето искаш да отидеш. По тоя път ще управляваш коня. Само едно запомни: трябва да яхнеш коня откъм опашката, а не към главата; инак не ще виждаш пътя. Когато конят се запре или се запъне, ще го удариш с камшика – и той ще тръгне отново.
— Добре — казал зарадвано Блясък. — Доведи ми кон!
— Ей сега — рекъл конярят. — Но още едно помни: не бива да даваш на коня ни сладка вода, ни горчива. Инак ще умре.
— Добре, добре — казъл князът. — Доведи ми по-скоро коня, че бързам!
Желанието на Блясък да види майка си било толкова силно, че той не се запитал с каква вода ще пои коня, щом не пие ни сладка, ни горчива.
Той грабнал огледалото и камшика, яхнал коня и потеглил дори без да се обади на жена си.
Конят полетял като вихър, както летят самодивските коне. Стигнал до голямата пропаст, която дели Самодивската земя от човешката. Там се спрял.
Князът го ударил с камшика. Конят прескочил пропастта, но отвъд нея се запрял отново.
Блясък го шибнал втори път. Жребецът все стоял като закован на земята.
Когато князът го ударил още по-силно, животното рекло:
— Напой ме: ожаднях, господарю! Жаден кон не върви.
Озърнал се ездачът наоколо – никъде не видял вода. Погледнал в сребърното огледало – и съзрял надалек извор. Насочил жребеца натам. Когато стигнали до извора, конят се навел, опитал водата, но не пил.
— Пий! — рекъл му князът. — Пий! Нали си жаден?
А конят поклатил глава, па казал:
— Не е за мене тая вода, господарю. Не пие самодивски кон от нея. Тя е сладка – човешка вода е. Ще умра от нея. Друга ми намери!
Ездачът подкарал коня – да му търси друга вода. Видял в огледалото път, който водел към много голяма вода. Препуснал коня право натам. Жребецът тичал, тичал – стигнал до морето.
— Пий! — рекъл князът. — Тая вода е морска. А морската вода не е сладка.
— Не е за мене и тая вода — отвърнал жребецът. — Тя е горчива: ще ме отрови. Не ща я. Друга ми намери, ако ме жалиш!
Спрял се конят на брега – не мръдва. Иска вода. От жажда не може да пристъпи. Цвили, рита. Много е прежаднял.
Князът слязъл.
Гледа го и му се къса сърцето.
Къде да му намери вода – ни сладка, ни горчива? А грозно е да гледаш такъв хубав кон, че умира от жажда.
Блясък прегърнал главата на добичето, почнал да го гали и се разплакъл. Едри сълзи потекли от очите му.
Конят погледнал господаря си и почнал да ближе сълзите му.
— Тая вода е тъкмо като за мене — рекъл. — Не е ни сладка, ни горчива. Солена е. Голяма сила ми дава тя. Хайде, стига: напих се. Качи се – да те нося!
Блясък яхнал отново на жребеца.
Полетял оня кон – като буря зафучал. Отдето мине, всичко чупи. Канари прескача – нищо му не става. Морета прехвръква като някоя птица.
Стигнали най-после в гората, дето се бил родил Блясък.
Слязъл той от коня и се запътил към колибата.
Всичко му се видяло черно, тъмно, мъртво. Земното слънце приличало на свещица. Дървесата изглеждали като сламки, а скалите – като дребни камъни. И навред било мрачно, студено, скръбно.
Нима тук се е родил той? Идело му веднага да се метне на коня и да се върне в Самодивската земя. Но Блясък си спомнил за майка си.
Къде е колибата?
Дълго обикалял той, докле я намери. Най-сетне я съзрял.
Но родната му хижа му се видяла гнила и схлупена като купчина тор.
Той влязъл в колибата без да почука.
Посрещнало го бледно и сухо момиче: то помагало на бабичката. А тя лежала на одъра – болна, изнемощяла, само кожа и кости.
Погледнал я Блясък: не можал да я познае. Но когато срещнал погледа и, видял, че тия очи са очите на майка му. Като го видяла, болната извикала от радост:
— Синът ми! Момчето ми! Откъде идеш, синко?
И се надигнала да го прегърне.
Блясък се навел и стиснал бабичката в прегръдките си.
Дълго си приказвали те – майка и син, – защото имало да си кажат много нещо.
Накрая Блясък казал:
— Стани да те отнеса там, в нашето царство! Зуница ще те излекува веднага. Там е много хубаво. Никъде не е тъй хубаво, като там. Слънцето е голямо. То свети постоянно. Но колкото и да грее, не изсушава ни тревата, ни цветята, ни листата на дърветата. Там няма ни студ, ни горещина, ни болест. Всички са здрави и силни, винаги засмени. Не съм чул никого да заплаче, ни да каже някому лоша дума, ни да прокълне някого. А тука, на човешката земя, е много тъмно и студено.
— Може, синко, и така да е — рекла бабичката. — Но мене, ако питаш, тук ми е добре. Тук съм се родила, тук съм родила и вас, тук съм ви отгледала, тук съм погребала и баща ви: все в тая студена и черна земя. Не мога да вървя другаде. Па и болна съм, синко: нали ме виждаш? По пътя ще умра. Остави ме да си умра тук!
Но синът и не дал и да издума.
Качил я на коня, яхнал го и потеглили.
Жребецът знаел вече пътя. На връщане той вървял по-бързо. Стигнали скоро в Самодивската земя.
Самодивата се досетила, че мъж й е заминал да доведе майка си, но не го укорила, че не й се е обадил. Посрещнала го весела, с усмихнато лице. Само когато влезли в двореца, извикала го насаме и му казала тихо:
— Знам, че я обичаш: майка ти е. Но ти прибърза, не ме послуша. Преди време доведе бабичката: тя ще умре.
И наистина, когато майката се видяла с дъщерите си, които дошли да я посетят, от голяма радост и призляло и тя умряла.
Но самодивата Зуница я превърнала на бистра река – и тая река потекла край двореца, по зелените ливади. Тя тече и сега там. От нея пият самодивските коне, които не обичат ни сладка вода, ни горчива.
Водата на тая река е солена, а майчините сълзи не са отровни; те дават сила, защото са сълзи на обич.

Български народни приказки