Златното птиче

Имало едно време един цар. В градината му расла една златна ябълка. Всеки ден по пладне дървото пускало цвят, вечер връзвало плод, а през нощта плодовете узрявали, но някой идвал и ги обирал. Всяка сутрин царят отивал в градината и не намирал ни една ябълка. Той имал трима синове. Веднъж им рекъл:
— Чудя се кой дохожда нощем да ми бере златните ябълки. Ни една не оставя – поне да ги видя какви са. Човек ли е, звяр ли е – не знам. Я нека седне довечера някой от вас под дървото – да пази: дано уловим крадеца!
Наел се най-големият брат. Отишъл вечерта в градината, взел един лък със стрели и седнал под ябълката. Чакал, чакал, станало полунощ – никой не дошъл. Унесла го дрямка и той полегнал уж на шега, но заспал дълбоко и се събудил чак на сутринта. Като станал, погледнал за ябълките: нямало ни една. Отишъл при баща си.
— Е, синко — запитал го царят, — улови ли крадеца?
— Не можах — рекъл гузно синът, — Сън ме налегна, уж на шега полегнах, а съм заспал дълбоко и цяла нощ съм спал, нищо не видях и не усетих.
Тогава царят повикал втория си син.
— Довечера ти ще пазиш ябълката — рекъл му той. — Гледай да не се заспиш и ти като брат си! Разхождай се по градината, недей ляга, че може да задремеш и да не видиш крадеца.
Отишъл вторият син под ябълката – да пази. Сновал из градината докъм полунощ, ходил насам-натам, уморил се и седнал под дървото. Налегнала го дрямка, търкулнал се и заспал. Когато се събудил на сутринта, ябълките били обрани до една. Повикал го царят и го запитал опазил ли е ябълката.
— Не можах — рекъл. — Пуста дрямка ме налегна и съм заспал. Никого не можах да видя.
— То се разбра — казал царят, — че такива сънливци като вас не могат опази ябълката, ами ще трябва довечера аз да отивам да пазя.
— Аз ще вървя, тате — обадил се най-малкият му син.
— Ти ли? Много ще я опазиш и ти! По-големите ти братя не можаха нищо да видят, та ти ще видиш! И ти ще заспиш като тях.
— Да ида да се опитам — настоял момъкът. — Може пък да я опазя.
— Като искаш, иди ! — съгласил се царят.
Вечерта най-малкият брат взел лъка със стрелите и отишъл в градината. За да не заспи, той си порязал малкия пръст и го вързал със сол – да го боли. Посред нощ се задала една птица с огнени пера: като слънце светела. Тя кацнала право на най-големия клон и почнала да яде ябълките. Момъкът се прицелил с лъка и пуснал една стрела. Птицата хвръкнала и от нея паднало едно перо: само това откъснала стрелата. Момъкът взел огненото перо и го занесъл на царя. Като го внесъл в стаята, цялата стая светнала от него.
— Татко — рекъл царският син, — видях кой ни яде ябълките. Полетя посред нощ една златна птица – светла като огън, перата й сякаш бяха пламъци. Замерих я с лъка, но не можах да я убия: веднага хвръкна и отлетя, откъдето беше дошла. Само това перо откъсна стрелата: нося ти го – да го видиш.
— Хубаво, синко, хубаво — рекъл царят. — И то стига. Братята ти не можаха и по едно перо да ми донесат.
Сетне той повикал и другите си двама синове и им рекъл:
— Вижте какво ми донесе брат ви. Перо от оная птица, която ни краде ябълките. Перото е толкова хубаво, а самата птица трябва да е сто пъти по-хубава. Тръгнете и тримата да я намерите и да ми я донесете. Който я намери и ми я донесе, ще му дам половината си царство, а когато умра – ще вземе цялото. Ако ли не я донесете, по-добре не се връща: ще ви взема главите. Позор ще бъде цар като мене да имам трима синове – и никой от тях да не смогне да улови крадеца на моите ябълки.
Тримата братя се стегнали за път, простили се с всички в двореца и тръгнали, но и те не знаели накъде отиват. Като вървели по пътя, двамата по-големи братя почнали да се карат на по-малкия, че той бил станал причина да ги прати баща им да търсят златната птица.
— Ти ли се намери най-хитър и най-смел — корели го те, — да не заспиш и да занесеш на баща ни перо? Това ли ти беше работа? Сега заради тебе ще се лутаме и ние немили-недраги по света – да търсим птица, която я намерим, я не.
Карали му се дълго, набили го и го изпъдили.
— Махай се от нас — рекли, — не те искаме! Иди мри от глад – да помниш кога си ходил да търсиш златната птица!
Момъкът не знаел накъде да поеме и тръгнал отдалеч след братята си. Те вървят – и той върви; спрат се те – и той се спре; тръгнат – и той тръгне, но все отдалече – да не го видят. Вървели братята, що вървели, срещнал ги един старец.
— Добра среща, момци — рекъл им той.
— За нас добра, за теб зла — отвърнали те, все още ядосани.
— Накъде сте тръгнали тъй? И защо сте ядовити?
— Много ли трябва да питаш? — сопнали му се те. — Я си върви в пътя!
Рекли тия думи и си заминали. Старецът срещнал и най-малкия брат.
— Добра среща, синко.
— Добра среща, дядо. Моята ако е добра, твоята да е сто пъти по-добра.
— Накъде така?
— Не знам, дядо, и аз накъде. Ела да седнем край пътя да си починем. Ще хапнем малко и ще ти кажа къде съм тръгнал.
Седнали под една сянка. Момъкът извадил хляб, поканил и стареца да хапне с него и му разправил всичко.
— Тръгнал съм, дядо, да диря златната птица, но не знам ни къде да я търся, ни къде ще я намеря.
— Чувай синко — рекъл старецът. — Като станеш оттук, върви самин, недей ходи подир братята си, те са лоши хора. Като повървиш малко, ще видиш един кръстопът. Ако тръгнат братята ти по десния път, ти тръгни по левия; ако тръгнат по левия, ти поеми десния; ако ли се разделят и тръгнат един по единия път, а друг – по другия, ти тръгни по третия. Аз имам малко работа тук наблизо, та ще се отбия, а ти върви: ще те настигна по-натам.
Момъкът тръгнал по пътя. Вървял, що вървял, стигнал до един кръстопът. През това време братята му се били скарали и се разделили; единият бил тръгнал наляво, а другият надясно; момъкът поел третия път. Като повървял малко, старецът го настигнал и продължили заедно. Тъй вървели до вечерта. Когато се мръкнало, старецът рекъл:
— Синко, още дълъг път ни чака, докато намерим златната птица. Аз съм уморен, а и твоите нозе са се подбили от много ходене. Да легнем тук, та да пренощуваме, а утре на ранина ще продължим.
— Бива, дядо — рекъл момъкът.
Легнали да спят. Когато момъкът заспал, старецът го взел на ръце и го изнесъл напред, колкото десет дена път – и го оставил, а рано в зори го събудил и му казал:
— Хайде синко, ставай да вървим, че сме се успали!
Момъкът станал и не познал, че се е събудил на друго място. И тоя ден вървели, а вечерта замръкнали пак на пътя. И сега легнали да спят. Старецът пак пренесъл момъка десет дена път напред и там го събудил. Така вървели няколко дена, докато стигнали до града, където била златната птица. Пред града имало висок хълм. От върха му целият град се виждал като на длан. Старецът отвел царския син на хълма и му рекъл:
— Виждаш ли синко, ония високи дворци? В тях живее царят, златната птица е негова. Като влезеш в града, ще отминеш двореца, зад него има едни кули: там е златната птица. Ще видиш една голяма врата, която сама се отваря и затваря. Отвори ли се, мини през нея; на вратата пазят двама стражи: ти мини, те няма да те видят. После ще минеш през седемдесет и седем по-малки врати, на всяка от тях варди по един пазач, и тях ще минеш и ще влезеш в една голяма градина. Там е златната птица, тя седи в златна клетка, украсена със скъпоценни камъни, клетката е два пъти по-хубава от птицата, но ти недей се полъгва да я вземеш, защото ще те хванат. Отвори клетката, извади птицата и бързай при мене.
Момъкът влязъл в града. Било обедно време. В тоя град хората спели денем, а нощем будували. Царският син минал край дворците. По улицата нямало хора. Стигнал до кулите. Видял оная висока врата, която сама се отваряла и затваряла. Пред вратата стояли двама стражи с голи саби в ръце, но те спели стоешком и не го видели. Когато се отворила вратата, царският син влязъл. Минал по един голям двор, постлан с бял пясък. Стигнал до една по-малка врата, и там пазачите дремели. Той минал, без да го видят. Тъй преминал всички седемдесет и седем врати и влязъл в градината. На дърветата видял много клетки с птици. И клетките, и птиците били кои от кои по-хубави. Най-хубава била клетката на златната птица – цялата била от злато и светела, а многобройните скъпоценни камъни по нея блестели като звезди. Царският син отворил клетката, хванал птицата, скрил я под дрехата си и тръгнал да си отива. Минал всички седемдесет и седем врати и стигнал до двора, постлан с пясък. Там си рекъл на ума:
"Какво ли пък ще стане, ако се върна да взема и клетката? Как ще нося тая птица без клетка? А и клетката е по-хубава от самата птица. Тия пазачи спят до един, никой няма да ме види."
Върнал се, взел клетката, сложил в нея златната птица и я понесъл. Но щом птицата се видяла в клетката и усетила, че я носят, надала толкова силен писък, че всички стражи се събудили. Те хванали момъка и го отвели при своя цар. Събудили царя и му казали, че тоя човек бил откраднал златната птица с клетката
— Хвърлете го в тъмницата! — заповядал ядосаният цар. — После ще го съдя.
И те отвели момъка в тъмницата. Затворили го. Три дена му не дали нищо да яде, дори вода да пие не му давали. На четвъртия ден царят заповядал да го изведат на съд пред него. Извели го.
— Кой си и какъв си ти — запитал го той, — та искаш да ми откраднеш златната птица? Отде идеш? Кой ти каза, че аз имам такава птица?
— Царю честити — рекъл момъкът, — аз съм царски син. Баща ми има в градината си една златна ябълка. Тя цъфти всеки ден и връзва златни ябълки, а твоята птица идва всяка нощ да ги обира. Ние я пазихме дълги нощи, докато аз най-сетне я ударих с една стрела, та й откъснах едно перо – да го занеса на баща си. В нашата страна има закон – ако волът на някой човек се научи да влиза в ливадата на съседа и да опасва тревата, стопанинът на ливадата има право да го улови и да го заколи вола. Също тъй стана и с твоята птица. Тя толкова време идва да бере ябълките на баща ми. Тя е обрала досега толкова златни ябълки, че ако се продадат, десет пъти биха откупили и птицата, и клетката й.
Като чул тия думи, царят омекнал.
— Добре — казал той. — Аз ще те простя. И не само ще те простя, ами ще ти дам и дъщеря си за жена, но трябва да направиш нещо, с което да я заслужиш. На десетина дена път оттука е царството на един силен цар, мой съсед. Той има един хвъркат кон. Тоя кон се е научил да идва да яде от моите ниви, когато узреят. Пазил съм нивите много пъти, но конят прелети, наяде се и пак отлети, не мога да го хвана. Иди ми доведи тоя кон – и аз ще ти дам дъщеря си, ще те пусна да си вървиш и да отнесеш на своя баща златната птица заедно с клетката. Съгласен ли си? Инак ще те погубя.
— Съгласен съм — рекъл момъкът.
Пуснали го и той отишъл право на хълма при стареца. Като видял, че не носи ни птицата, ни клетката, старецът го запитал:
— Къде ти е, сине, птицата? Не можа ли да я уловиш?
— Ох, дядо, остави се! — почнал момъкът. — Да знаеш какво претеглих с тая птица! Да бях те послушал, нямаше да си намеря бедата, ама нали не те послушах! Взех птицата, но ми се дощя и клетката, та се върнах да взема и нея. А птицата нададе писък, всички стражи разбуди и ме хванаха. В тъмницата лежах три дена, днес ме изведоха – да ме съди царят. Той ми каза, че ще ми прости, ще ми даде и златната птица с клетката, дори за дъщеря си ще ме ожени, ако отида при оня цар с хвъркатия кон да му взема коня, че правел пакост по нивите, и да го доведа на тоя цар тук. Инак ще ме погуби. Та се чудя какво да правя дядо.
— Няма какво да се чудиш сине — рекъл старецът. — Ела с мене, аз ще те отведа в онова царство, където е хвъркатият кон.
И те тръгнали отново. Вървели, вървели, замръкнали на едно място и легнали да спят. Като заспал момъкът, старецът го взел пак на ръце и го отнесъл десетина дена път напред. Събудил се момъкът в другото царство,, но царският град бил още много далече. Ходили пак цял ден, а вечерта легнали край пътя да нощуват. Старецът пак отнесъл момъка напред и го събудил на зазоряване. Ходили, ходили, стигнали до града, където бил крилатият кон. И там имало хълм, от който се виждал целият град. Старецът извел момъка на върха и му рекъл:
— Синко, виждаш ли ония високи сгради? Там е царският дворец. Ще отминеш двореца и ще вървиш по улицата, докато стигнеш до една висока желязна врата Тя сама се отваря и затваря, пред нея пазят шест души стражи. Щом се отвори вратата, ти влез: те няма да те видят. Сетне ще минеш през други деветдесет и девет по-малки врати, на всяка от тях стоят по двама стражи. Най-сетне ще влезеш в царския обор, където е хвъркатият кон. На главата на коня има оглавник от злато, сребро и скъпоценни камъни; държи го един човек, легнал в яслата. На гърба на коня има едно много хубаво седло, цяло от коприна, кадифе и сърма. Ти снеми седлото от коня и извади оглавника от главата му, но се пази да те не усети човекът, който спи в яслата. Да се не полъжеш да вземеш седлото, че ще те хванат! Улови коня, яхни го и карай право тук; аз ще те чакам.
Момъкът направил, както му поръчал старецът. Яхнал коня и – право към хълма. Старецът го чакал. Качил се и той на коня – и след някое време се върнали в оня град, откъдето били тръгнали. Стигнали хълма, старецът рекъл:
— Хайде, синко, да слизаме. Ти отведи коня на царя, а аз ще те чакам тук.
А царският син, като гледал тоя хубав хвъркат кон, рекъл на стареца:
— Да ти кажа право, дядо, този кон ми легна на сърцето. Да може някак да не го дам на царя – не бих го дал.
— Щом е тъй — казал старецът, — недей го дава. Аз ще ти намеря друг кон – него да му отведеш.
И той духнал. Тутакси се явил втори кон, също като онзи. Старецът казал на царския син:
— Яхни ти сине, този кон и го заведи на царя, а другия дай аз да подържа, докато се върнеш.
Момъкът яхнал втория кон и го закарал на царя; като вървял по улиците, конят разравял с копитата си земята, та хвърлял едри камъни зад себе си; а като дишал, вратите и прозорците на къщите трещели и се пукали: толкова бил силен. Като го видял, царят много се зарадвал. Опростил момъка, дал му клетката със златната птица и дъщеря си за жена. Тя била много хубава. Баща й я отрупал с различни подаръци – накити от злато, бисери и скъпоценни камъни, един пръстен, който светел като слънце и три ката невестинска премяна – толкова тънка, че всяка се събирала в една лешникова черупка. Момъкът скрил в джоба си пръстена и трите лешника с дрехите, а даровете натоварил на една колесница, простил се с царя, качили се с царкинята на колесницата и потеглили. Като стигнали до хълма, момъкът спрял колесницата, слязъл и отишъл при стареца.
— Хайде дядо, качвай се с нас — рекъл му той. — Каквото спечелих досега, все с твоя помощ го спечелих. Ела сега с мене да идем при баща ми – там да си гледаш старините: стига си се скитал по света.
— Не мога — рекъл старецът. — Оттук ще се разделим. Аз ще си вървя по работата, а вие вземете коня и си вървете. Ти много сбърка, че не ме послуша и поиска да вземеш и клетката. Затова има да теглиш, но после ще добруваш. Хайде сега върви си със здраве!
Като рекъл това, старецът тутакси се изгубил, сякаш потънал в земята. Момъкът подкарал крилатия кон, впрегнал и него в колесницата, качили се с царкинята и потеглили. Пътували, пътували, стигнали до една странноприемница. Момъкът спрял колесницата и слязъл да вземе нещо за из пътя. Като влязъл, гледа – съдържателят прилича на най-големия му брат. От дума на дума той разбрал, че единият от двамата му братя бил останал на това място да държи странноприемница, а другият си бил купил на другата страна лозе, оженил се, имал си дом и имот. Те били решили да чакат там, докато умре баща им, а после да се върнат в своя роден град. А за най-малкия си брат не били чували нищо и го мислели вече за мъртъв.
— Ти трябва да си царски син — рекъл съдържателят на брат си, когото не могъл да познае. — Не си ли чувал нещо за нашия най-малък брат?
— Откъде ще чуя? — казал царският син. — Нито го знам, нито го познавам. Ами вие защо се не върнете при баща си, а живеете в далечни краища като прокудени?
— Как ще се върнем? — рекъл брат му. — Баща ни ще ни вземе главите. Той ни е пратил да му търсим някаква златна птица. Къде я дирим, когато нито сме я видели, нито сме я чули?
— А знаеш ли — казал момъкът, — че най-малкият ви брат е намерил златната птица?
— И да видя, няма да повярвам — рекъл оня. — Къде ще я намери? Той остана някъде назад и нито аз съм го видял да минава по този път, нито брат ми – по другия. Той се е върнал сигурно назад или е умрял някъде.
— Ами ако видиш най-малкия си брат — запитал го момъкът, — ще го познаеш ли?
— Как няма да го позная — рекъл оня, — ще го позная веднага!
— Има ли някакъв белег?
— Има. На лявата си ръка към лакътя има белег като череша.
Момъкът си засукал ръкава, показал белега и запитал:
— Такъв ли е ?
— Такъв зер — казал учудено брат му. — Но той има и на гърдите белег, отляво, прилича на дребна подкова.
Момъкът се разкопчал и посочил втория белег:
— Такъв ли е?
— Тъкмо такъв — отвърнал онзи и още повече се почудил, но все не можел да го познае.
Тогава брат му разказал как те – по-големите му братя – заспали, когато отишли да пазят златната ябълка, как после – когато отишъл в онова далечно царство и намерил златната птица, как сетне довел хвъркатия кон на царя, та взел птицата и дъщеря му. Показал на брат си златната птица с хубавата клетка и онзи повярвал, че наистина тоя момък е най-малкият му брат.
— Хайде — рекъл момъкът, — затвори брате, странноприемницата, да вървим при другия брат, а оттам – при баща си. Ще му отнесем златната птица и той ще ни се зарадва много.
Затворили странноприемницата, качили се на колесницата и тръгнали. Отишли при втория си брат. Момъкът и на него разказал всичко.
— Хайде — рекъл му той, — остави тия лозя и ниви и да вървим при баща ни. Той ни чака и ще ни посрещне с радост.
— Добре — казал онзи брат, — щом е тъй, да вървим.
Стегнал една хубава кола, качил в нея жена си, натоварил парите, които бил спечелил, и тръгнал с братята си.
Вървели, що вървели, на едно място спрели да нощуват край пътя. Разпрегнали конете, постлали и легнали да спят. През нощта двамата по-големи братя се надумали да убият брата си и да вземат всичко негово. По-големият рекъл:
— С какво лице ще се върнем при баща си? Той ни прати да търсим златната птица, а ние заседнахме по пътя, един отвори странноприемница, друг се ожени и почна да копае лозе и да оре ниви. Брат ни ще каже на баща ни за това и той, какъвто е буен, или ще ни погуби, че сме му опозорили царското име, или ще ни хвърли в тъмницата – там да умрем. Най-добре ще бъде да убием брата си. Аз ще кажа, че ние двама сме отишли при оня цар със златната птица, отличили сме се, а той ни е дал птицата и двете си дъщери. Ще кажа, че твоята жена е сестра на царкинята, и аз ще се оженя за царкинята. А за брата си ще кажем, че се е отделил от нас и не знаем къде е.
— Добре — казал по-малкият, — да направим, както казваш, но да не го убиваме, а да го вържем за някое дърво, та да умре от глад или да го разкъсат зверове. Защо да си петним ръцете с братова кръв? По-добре ще е да го оставим жив.
— Както кажеш — съгласил се по-големият.
И те грабнали брата си, отвели го в гората край пътя, изправили го до едно дърво и го усукали с дълго въже от петите до главата. След това се върнали на мястото, където нощували, заплашили двете жени, че ще ги убият, ако ги издадат, впрегнали колесницата и колата и отишли в двореца. Като видял царят, че синовете му носят златната птица, много се зарадвал. Още повече се зарадвал, като научил, че си водят моми – царски дъщери. Той се наскърбил, щом узнал, че най-малкият му син се е изгубил, но при голямата радост скоро забравил скръбта. Почнали да се стягат за сватба, да канят сватове, да приготвят големи трапези в царската градина.
А в това време вързаният момък викал за помощ в гората, но мястото било отдалечено и пусто, нямали кой да го чуе. Чак следобед оттам минал един козар, който си карал козите на паша. Той чул виковете и се затекъл към дървото, за което бил вързан царският син.
— Моля ти се, братко — рекъл вързаният, — ела ме отвържи!
Козарят се уплашил да не би някои разбойници да са вързали момъка, та да си изпати, ако го отвърже. Но момъкът му разправил, че го били вързали братята му, и обещал – като се върне при баща ни – да го награди богато, стига онзи да го отвърже. Козарят го отвързал, дал му хляб да се наяде и си тръгнал. Но царският син го спрял.
— Засега — рекъл — не мога с нищо да ти се отплатя, братко, но хайде поне да си разменим дрехите: ти облечи моите, а аз да облека твоите. А като дойдеш в двореца – ще се разплатим.
Разменили си дрехите. Козарят си отишъл с козите по гората, а царският син се запътил към града. От всичко, което бил придобил, му останал само пръстенът и трите лешникови черупки с дрехите на царкинята.
Момъкът отишъл в двореца и се примолил да му дадат някаква работа. Никой не го познал. Пратили го в готварницата. Там се готвело за сватбата – пекли се овни, агнета, пуйки, гъски; месели се млинове, погачи; варяло се сладко. Имало работа за мнозина. След два дена щяла да бъде сватбата на царските синове. Срещу готварницата бил дворецът: прозорците на стаята, в която живеела царкинята, гледали към готварницата. Когато привечер царският син видял, че на прозореца се показала годеницата му, той извадил пръстена, сложил го на пръста си и го обърнал към прозорците. Елмазите на пръстена светнали като звезди. Момата се загледала към готварницата и видяла годеника си, но не рекла никому нищо. Тя разбрала, че момъкът се крие и решила колкото се може по-дълго да отлага сватбата. А най-големият брат всеки ден идвал при нея и настоявал по-скоро да стане сватбата, че инак ще я убие. Когато дошъл уреченият ден, той пак влязъл при нея и я заплашил. А тя рекла, че иска да каже две-три думи на царя. Съобщили на царя, че момата желае да му каже нещо. Той сам дошъл в стаята й, където бил и сина му.
— Царю честити — рекла момата, — вие се готвите да ме венчавате, но още не сте ми направили премяна.
— Направили сме ти, стъкмили сме – една от друга по-тънки и по-хубави.
— Донесете да ги видя — рекла тя.
Донесли й най-хубави дрехи от коприна, сърма и кадифе, обшити с бисер.
— Не ми се нравят тия дрехи — казала царкинята. — Други ще ми направите.
— Какви по-хубави дрехи от тия? — почудили се царят и син му.
— Аз искам дрехи, които да се събират в една лешникова черупка — рекла момата. — И то не една, а три премени да ми приготвите, тогава може да се мисли за сватба. Ако не ми ги ушиете, няма да се венчая.
Като чул царят това, пратил глашатаи да разгласят по цялото му царство, че който се наеме да ушие на царската снаха три ката дрехи, които да се събират в три лешникови черупки, ще му даде каквото поиска. Като чули най-добрите шивачи тая разгласа, събрали се да се питат какви ли ще да са тия дрехи и кой ли ще може да ги ушие. Никой не се наемал да се яви пред царя. Минали дни, седмици, никой шивач не се вестявал в двореца. Царят пак разгласил, но пак никой не се явил. Когато разгласил и трети път, най-малкият царски син отишъл при най-изкусния шивач и му рекъл:
— Аз се наемам да ушия дрехи на царкинята.
Шивачът го погледнал и му рекъл:
— Я се махай оттук, селяко! Ти ще ушиеш дрехи, които да се събират в лешникова черупка! Ние сме толкова души майстори, никой не се наема да ги ушие, та ти, който не си хващал – както ми се вижда – ножици и игла, ще ги ушиеш!
— Хващал ли съм, не съм ли, то е моя работа, майсторе — казал момъкът. — Ще ги ушия. И то – за една нощ. Само че три ката не мога, само два.
— А бе ти уший едната премяна, за другите лесно! — рекъл шивачът. — За една нощ ли рече?
— За една. Тая вечер ще захвана дрехите, утре сутрин ела си ги вземи!
— Тъй ли? Хайде да те видя! Ами колко ще ми вземеш?
— Колко ще ти взема ли? Не знам колко да ти взема. Хайде дай една крина лешници, една печена пуйка, прясна погача и бъклица вино. Дай ми ги вечерта, а утре на съмване дрехите са готови. Ако искаш, и тук ще ти ги ушия.
Шивачът си помислил, че за пуйката, лешниците, погачата и виното ще отидат най-много тридесет-четиридесет гроша. Ако му ушие тоя селяк дрехите, той ще вземе от царя цяла крина жълтици; ако ли ги не ушие – голяма работа, че е нахранил един сиромах човек! Отишъл, купил една прясна погача, опекъл пуйка, взел вино и лешници и занесъл всичко това в работилницата, където дремел и го чакал селянинът. Дал му освен това мерила, ножици, игли и си отишъл. Момъкът се заключил отвътре, изял пуйката и погачата, изпил виното и като седнал на лешниците – чукай, яж, чукай, яж, та чак до сутринта. Като се съмнало, шивачът дошъл и какво да види: всред стаята куп черупки, а иглата, ножицата и мерилата – непобутнати.
— Е, уши ли дрехите? — запитал той селяка.
— Ето ги — рекъл царският син, — готови са.
И извадил единия лешник, отворил го, раздиплил отвътре дрехите – тънки-тънки, като паяжина, а светли като слънце. После пак ги сдиплил и ги затворил в черупката. Шивачът не могъл да повярва на очите си.
— Ти ли уши тия дрехи? — запитал го учудено.
— Аз, ами кой? — отвърнал селякът.
Шивачът взел лешника и го отнесъл в двореца. По пътя не можел да си намери място от радост. Но още повече се зарадвал царят. Станал му много драго, че в царството му има такъв изкусен шивач. Той му дал колкото пари поискал и отнесъл дрехите на царкинята. Тя познала че са нейните, и рекла:
— Хубаво, царю честити. Тоя шивач, който е ушил тая премяна, ще трябва да ушие още две: нали така ни беше думата?
— Ще ушие, ще ушие — рекъл царят. — Ей сега ще му поръчам.
И той пратил да кажат на шивача, че иска от него още две такива премени. Шивачът обещал да ги направи. на другия ден търсил по целия град селяка, но не могъл да го намери. А той бил в двореца, прислужвал в готварницата. Дирил го шивачът цяла неделя, но не го намерил. Отчаял се, отишъл при царя и му казал, че най-добрият му калфа, с когото работели дрехите, бил умрял същата вечер, та нямало как да ушие двете премени.
— Тая работа е мудна и трудна — рекъл, — не може да се свърши за неделя, за две. Месеци трябват.
Царят се ядосал и викнал:
— Още сега да си вървиш в работилницата и да се хващаш на работа. До утре вечер искам дрехите. Инак ще те убия.
Тогава шивачът, като се уплашил, че ще му вземат главата, рекъл:
— Царю честити, пред тебе лъжа не бива. Ще ти кажа каква е работата. Аз не съм ушил тия дрехи, а един момък селянин, който дойде при мене, глави се чирак и за една нощ ги свърши, а на другия ден избяга. Дирил съм го толкова дни по града, навсякъде обиколих, но не можах да го намеря. Ако щеш убий ме, ако щеш пожали ме – тъй стои работата. Никой друг освен онзи селяк не може да ушие дрехите на царкинята. А и той дори не ще може да ушие още две премени, ами още една: тъй ми каза оная вечер, когато се услови при мене.
— Така ли било? — рекъл разгневен царят. — А ти защо ме излъга, че сам си ги ушил? Не те ли е срам да лъжеш пред царски очи?
— Право, е царю честити, че вината ми е голяма — казал шивачът. — Но какво да сторя сега? Коли ме, беси ме – станалото станало.
— Хайде върви си! — викнал му царят. — Върви си и гледай да намериш оня чирак. До утре вечер искам дрехите.
Шивачът си излязъл. Като минавал през двора на двореца, царският син, който работел в готварницата, го видял и тръгнал отдалече след него. Отчаяният шивач мислил да отиде в своята работилница и да се обеси. Момъкът го проследил и влязъл в работилницата тъкмо тогава, когато шивачът завързвал въжето.
— Стой! — рекъл му той. — Какво ще правиш?
— Ох, братко — казал шивачът, — добре, че дойде! От толкова дни те търся. И на царя казах, че ти си шил дрехите. А той ми заповяда до утре вечер да му приготвя още две премени, инак ще ми вземе главата. Моля ти се, уший и тях, да му ги занеса, а всичко, което заплати за тях, ще бъде твое.
— Може — рекъл момъкът, — но само една. Две не мога да ушия, защото нямам толкова плат.
— Ти уший едната — казал шивачът, — а за другата ще видим после. Наемаш ли се?
— Наемам се — рекъл момъкът. — Ще дойда довечера да захвана дрехите, а ти утре сутрин ела си ги вземи.
Шивачът подскочил от радост, като чул тия думи.
— Не може ли — рекъл той — да седнеш още сега да ги започнеш? Аз ще ти донеса всичко, каквото речеш.
— Сега не може — казал момъкът. — Денем аз работя друго. Ти довечера се навъртай насам, а аз ще дойда и ще ги започна.
Като рекъл това, той отишъл в готварницата да помага. Тъкмо тоя ден се случило, че дошъл в града и козарят. Той искал да влезе в двореца, но стражите не го пускали. Момъкът от готварницата отишъл, извикал го настрана и му рекъл:
— Рано е още за онова, за което говорихме. Но ти си ми потребен днес-утре, затова постой тук в града, докато ти кажа. Ако искаш да ме видиш, мини там, през оная врата, която води в царската готварница: аз се навъртам цял ден там, щом ме извикаш, ще изляза.
Вечерта шивачът приготвил на момъка богата вечеря в работилницата и го чакал да дойде и да започне дрехите. Онзи дошъл. Пак се заключил, нахранил се, цяла нощ чупил и ял лешници, а на сутринта дал на шивача втория лешник с дрехи. Отнесъл шивачът лешника в двореца и го дал на царя, а той го дал на царкинята.
— Добре — казала тя. — Направете още една такава премяна – и аз ще бъде готова за сватба.
Върнал се царят при шивача и му поръчал още една премяна.
— Не мога — рекъл той, — царю честити. Както ти казах вчера, друг шие дрехите. А той ми каза, че имал плат само за една премяна.
— Тъй ли? — кипнал царят. — Я го извикай да дойде тук! Ще му кажа аз на него! Откъдето е намерил плат за две премени, оттам ще намери и за три.
След малко шивачът се върнал и довел селяка. Царят бил още разгневен:
— Ти ли шиеш тия дрехи бе, момче?
— Аз ги шия, царю честити.
— Ами като уши две премени, защо не се наемаш да ушиеш и трета?
— Нямам вече плат, царю честити.
— Отдето си взел за давете, оттам ще вземеш и за третата.
— Не мога, царю честити, такъв плат не се работи тук, в твоето царство.
— Ами къде се работи?
— Там, където живееше едно време златното пиле в елмазната клетка.
— Тъй ли? — рекъл царят. — Аз ще ти намеря плат. Почакай малко.
И той заповядал да извикат синовете му. Те дошли.
— Видите ли тоя момък? — рекъл им царят. — Той шие дрехите на царкинята. Свършил му се е платът. Той казва, че такъв плат имало в царството, от което сте донесли златната птица в елмазната клетка. Ще идете да ми донесете плат за още една премяна.
Царските синове пребледнели. Как ще идат да донесат плат, като не знаят къде е онова царство?
— То е далече — рекли те на баща си. — Три години път има до там.
— Не три, а девет години да има, пак ще донесете. Плат искам.
Двамата братя гледали с пламнали от гняв очи селяка, идело им да го разкъсат. По-големият се изхитрил и рекъл на царя:
— Ами тоя момък не може ли да донесе плат? Както е донесъл за две премени тъй ще донесе и трета.
— Това не е моя работа — рекъл момъкът. — Аз шия, но не тъка. Ако ми дадете плат, ще ушия, ако не ми дадете – няма. Но има и друго. От онова царство се минава насам по проклети друмища: който се върне оттам, мъчно оцелява. Имаше едно време трима царски синове. Те тръгнаха да дирят златната птица. По пътя двамата по-големи набиха малкия си брат, оставиха го насред полето и продължиха сами. Но се скараха: единият отвори на едно място странноприемница, а другият си купи лозе и се ожени за една селянка. Най-малкият намери златната птица и взе дъщерята на царя, чиято беше птицата. На връщане братята му не го познаха, ала той сам им се откри и тръгнаха заедно да се връщат при баща им. Но по пътя те го вързаха за едно дърво, взеха му царкинята и златната птица с клетката, после излъгаха баща си, че уж те били намерили птицата. Царкинята не щеше да се ожени за тоя зъл мъж, който бе оставил брата си да го ядат зверовете. Поиска три премени, които да се събират в лешникови черупки. А защо ги поиска тя? Защото баща й беше дал на оня царски син три такива премени и тя искаше да узнае дали той е още жив. Той беше наистина жив. Един козар го отвърза и си смениха дрехите. Царският син отиде в царската готварница – да мие паници, да цепи дърва, да кладе огън и да реже зеленчук – само за един хляб. А братята му се стягали за сватба. И ето че той се яви при шивача и уши две премени; не ги уши, а само ги извади от джоба си.
Като слушали тая приказка, двамата братя треперели от страх. А царят разбрал всичко.
— Ами третата премяна? — рекъл той.
— Ето я — казал син му, като извадил лешника из джоба си. Отворил лешника и извадил една премяна, още по-тънка и по-хубава.
И после казал на царя:
— Ако не вярваш, че братята ми наистина са направили това с мене, питай моята годеница, която те са заплашили със смърт, ако обади някому нещо; питай и козаря, който ме отвърза. Той е в града, аз ще ти го доведа.
Дошъл козарят и разказал всичко. Дошла и царкинята, тя също разказала със сълзи на очи всичко, което знаела. Тогава бащата заповядал да прогонят от царството двамата му синове, а най-малкия оженил за царкинята и му дал царството си.

Български народни приказки


Твърдушка, Мекушка и Сладушка

Една бабичка отишла в гората да си събере дръвца. Срещнал я един гладен вълк и й рекъл:
— Бабо, ще те изям! Много съм гладен!
— У-у, синко, недей ме изяжда! Аз съм стара и месото ми е кисело и жилаво. Докато ме изядеш, ще си изкъртиш зъбите. Но щом си толкова гладен и не можеш да ходиш на лов, то слушай: аз имам три дъщери. И трите са млади, хубави, стройни като тополки, румени и червени като узрели череши.
— Ох, мари, бабо, не ми разправяй за тях, че видиш ли, устата ми се напълни с плюнка. Ето, сега ще те изям, защото вече ми причерня пред очите! — изскимтял вълкът.
— Стой, Вълчо, не бързай! — говорела кротко бабата. — Та тия три мои момичета се казват и с хубави имена: Твърдушка, Мекушка и най-малката Сладушка. Ако ме оставиш сега да си отида, обещавам ти една от тях, която си избереш. Ела довечера по тъмно, за да не те усетят кучетата, и вземай каквото ти душа иска.
Вълкът повярвал, пооблизал се и заминал. Бабичката си набрала набързо дърва, метнала ги на гърба си и дим да я няма. Отишла в къщи и разказала на дъщерите си какво е уговорила с вълка.
— Ама вие да не се боите, милички — говорела бабата. — Аз му казах така само и само да се отърва от него, че какъвто беше гладен, схрускваше ме, докато се обърна. Сега приберете всичко от двора и да заключим вратата, че той ще дойде, щом се мръкне. Така му казах — мръкне ли се, идвай, да не те усетят кучетата и овчарите!
Момичетата излезли на двора и прибрали къде що имало — дрехи, тикви и други работи, — заключили вратата, вечеряли и легнали. Бързали да угасят светлината, та дано вълкът не познае тяхната къща. Но още не заспали, и вълкът се примъкнал в техния двор, поразвъртял се насам-натам, да няма кучета, и почукал на вратата:
— Бабо, бабо-о-о, отвори ми!
Бабата попригушкала Сладушка до себе си и мълчала.
— Бабо, бабо-о-о, отвори ми! Дойдох да ми дадеш Твърдушка!
Бабата се позасмяла в тъмното и отговорила:
— Твърдо е баба подпряла!
— Мекушка, бабо, Мекушка!
— Иди си, Вълчо, иди си! Твърдо е баба подпряла и меко си е постлала!
— Бабо, бабоо, дай ми Сладушка!
— Бягай, Вълчо, ще те насетят кучетата! — подвикнала бабата. — Яка ти кожа, ако те хванат! Баба си е твърдо подпряла, мекичко си е постлала и сладичко си заспала!
Разбрал вълкът хитрините на бабата, но нямало какво да прави. Тръгнал си, па му хрумнало на ум да се скрие в едно купище царевица, което било пред вратата. Мушнал се в купището и само опашката му останала отвън.
Някъде посред нощ, когато пропели първи петли, бабичката рекла да стане, та да побели царевици, и подвикнала на дъщерите:
— Хайде, ставайте, петлите пропяха! Снощи рано легнахме от тоя пусти вълк, но сега да побелим царевица, че ще ни се смеят съседите — всички прибраха царевицата, а само нашата стои по двора.
Девойките не пускали майка си:
— Леж, мамо, може вълкът да лежи на двора и да ни разкъса!
— Ха, вълкът си няма друга работа, че ще лежи на нашия двор да ни чака! Че и той душа носи, и неговият живот си му е мил! Къде ще се остави всред село да лежи, че да го насетят кучетата! Хайде, хайде, ставайте! Стига сте се прозявали!
И излязла бабата навън и право на купището с небелена царевица. Тя съзряла опашката на вълка, ама помислила, че дъщерите й са забравили хурката, та подръпнала опашката, мърморейки: „Виж ги ти, пустите момичета! Аз им рекох да приберат всичко, а те забравили хурката!“ И като дръпнала вълка за опашката, той скочил и я разкъсал на парчета!

Български народни приказки


Болен здрав носи

Отишъл един старец с колата си за риба. Хвърлил няколко пъти мрежата, наловил много риба, натоварил я на колата и си тръгнал радостен към дома.
Видяла го една лисица, че кара риба в колата и намислила да му я открадне. Изтичала напред, легнала насред пътя и се направила на умряла.
Старецът карал колата, пухкал с луличката си и изведнъж що да види — насред пътя лежи лисица. Слязъл от колата, ритнал я веднъж-дваж, а тя не помръдвала. Взел я старецът, хвърлил я в колата върху рибата и си рекъл:
— Ето ти риба за децата, ето ти и кожух за бабата.
Когато продължил по пътя, лисицата се размърдала и започнала да изхвърля рибите от колата. Хвърляла, докато не останала нито една риба. После лисана се изхлузила тихичко, събрала рибките и ги отнесла в къщичката си. Накачила ги покрай огнището, за да се изсушат.
В това време старецът стигнал в къщи и още от вратата викнал на бабичката си:
— Бабо, скоро хвърли вехтия кожух, че ти нося нов от лисица.
Зарадвала се бабата, грабнала стария си кожух и го хвърлила в огнището. Когато изтичала навън и надникнала в колата, нам нямало нито риба, нито вехт, нито нов кожух.
Минало, що се минало, на гости на лисицата дошъл вълкът. Седнали край огнището и лисицата му казала:
— Куме, не поглеждай нагоре към комина, защото ще ти падне сажда в окото.
Отначало вълкът не поглеждал, но по едно време вдигнал очи нагоре и какво да види — целият комин бил накачен с риба. Попитал кумицата откъде е тази риба, а тя му отвърнала хитро:
— Налових си я в реката, куме! Хей там, под воденицата.
Тогава вълкът поискал да заведе и него, да си налови и той. Завела го лисицата край воденицата, вързала му един кош за опашката, пробили дупка в леда и вълкът пуснал коша във водата.
Лисицата почакала, докато вълчата опашка замръзнала добре в леда, изтичала при воденичаря и отдалече извикала:
— Воденичарко, воденичарко, край воденицата ти има вълк!
Изскочил воденичарят, грабнал една тояга и започнал да налага вълчо по гърбината. Удрял той, а вълкът се дърпал, докато си откъснал опашката.
В това време лисицата влязла във воденицата, излапала кашата на воденичаря, отъркаляла се в брашното и побягнала. Изтичала в гората, намерила вълка и отдалече започнала да охка, уж че я боляло, дето я набил воденичарят.
На другия ден двамата тръгнали пак да търсят нещо за ядене. Както си вървели по пътя, изведнъж лисицата се плеснала по челото и извикала:
— Ей, куме, нали съм си заплес, та забравих да ти кажа! Мене ме пратиха да те поканя на сватба, а пък аз, пуста да ми остане главата, не се сетих да ти кажа веднага. Да видиш, куме, какви агънца са ти опекли — пръстите да си оближеш!
— Че да идем, кумице, — облизал се вълкът, — и без това червата ми свирят от глад.
Вдигнали се двамата побратими и хайде, хайде, та чак в селото на сватба. Когато наближили, лисицата казала на вълка:
— Куме, ти чакай тук, а аз ще ида да викна сватбарите да те посрещнат.
Клекнал глупавият вълк под един храст, а лисицата изтичала в селото, мушнала се сред сватбарите и извикала:
— Ей, хора, вълк ви иде на сватбата! Бягайте и се спасявайте, че от три дни нищо не е ял.
Тогава сватбарите грабнали кой мотика, кой лопата, кой дърво и погнали вълка. Настигнали го накрай селото, че като го захванали — кой където сварил, там го отпрал по гърбината.
А в това време лисицата влязла в къщата. Намерила гърне с кисело мляко и залапала. Накрая гребнала с шепата, сипала малко мляко на главата си и побягнала към гората. Тичала, тичала, докато стигнала вълка, който едвам се влачел по пътя. Изгледал той лисицата с накървавени очи, а тя се хванала за главата и започнала да нарежда:
— Олеле, главица! Олеле, краченце!
Вълкът седнал на опашката си насред пътя, зяпнал кумицата и попитал:
— Какво ти е мари, кума лисо?
— Ох, ох, олеле, утрепаха ме! Ох, ох, ще умра!
И се търколила на земята. Търкаляла се, търкаляла се, после посочила главата си и рекла на вълка: — Я виж, кумчо вълчо, какъв бой ме биха сватбарите, че чак мозъка ми изтече!
— Е, ами щом е така, кума лисо, да взема да те понося малко?
— Ох, куме, ако направиш това, няма да ти забравя добрината. Поноси ме, спаси ме, че ако ме стигнат сватбарите, ще ме доутрепят.
Метнал я вълкът на гърба си и се заклатушкал към лисината къщурка. А лисана захванала да си приказва:
— Болен здрав носи, болен здрав носи!
— Какво си приказваш, кумице? — ослушал се по едно време вълкът.
— Бая си на главицата, куме, че ми се вие свят. Продължили напред, а след малко лисицата пак започнала:
— Болен здрав носи, болен здрав носи!
— Какво си приказваш, кумице? — недочул вълкът.
— Бая си на краченцето.
Така вървели и си приказвали, докато стигнали до лисината къщурка. Тогава тя скочила от гърба на вълка и извикала:
— Болен здрав носи, глупако!
Спуснал се след нея вълкът, ала лисицата бързо се скрила в коренището на една върба. Вълкът започнал да бърка из корените, уловил я за крака и захванал да я дърпа навън.
— Корен теглиш, корен теглиш! — викнала лисицата.
Вълкът пуснал крака й, бръкнал още по-дълбоко, сграбчил един дебел корен и задърпал колкото сила има. Лисицата се развикала отвътре:
— Олеле, краченцето ми, олеле, краченцето ми!
Чул я вълкът и затеглил още по-силно. Теглил, докато коренът се откъснал, а вълкът се претърколил в дола и си изпотрошил кокалите.
Край

Български народни приказки


Развой на вокалната система на хърватския език

В развоя на вокалната система на хърватския език действат общославянските тенденции към опростяване.
1 Промени в късния праславянски
След настъпилите промени в праславянската вокална система, в късния праславянски изчезва противопоставянето на гласните по ''квантитет'' (дължина), като някои гласни са само дълги, а други – само кратки. В края на праславянската епоха вокалната система се състои от следните 11 фонеми:
Кратки гласни, ь, e, o, ъ
Дълги гласни, i, ĕ, a, u, y, ę, ǫ
Тази система съществува и по времето, когато възниква първата славянска писменост (втората половина на 9 век), понеже в нея има букви за всички фонеми. В периода преди появата на първите хърватски писмени паметници обаче настъпват съществени промени, предизвикани от тенденцията за опростяване на системата.
2 Фонетични промени в хърватски
В първия период от развитието на хърватския език настъпват промени в ударението, които създават възможност за удължаване на кратките гласни (без еровете) и съкращаване на дългите. По този начин се създава ново противопоставяне по дължина. Дотогавашните дълги гласни без кратки съответствия y, ę и ǫ преминават във фонеми, най-близки по място на артикулация: y > i, ę > e и ǫ > u. По този начин се намалява броят на гласните фонеми, като основното противопоставяне при тях става отново според дължината:
Кратки гласни, i, e, ĕ, a, o, u, ь, ъ
Дълги гласни, i, e, ĕ, a, o, u
В новата вокална система еровете остават без дълги съответствия поради специфичната си артикулация, която дори се уеднаквява сравнително рано в ǝ. Освен това, старият ят преминава в затворено ẹ. Получава се нова вокална система, в която няма симетрия между предните и задните гласни:
i, u
ẹ
e, ə, o
a
По-нататъшният развой на фонемната система е по посока на отстраняване на фонемите, които нарушават симетрията: ер и ят. Ерът в така наречената ''слаба позиция'' изпада, а в ''силна'' се променя в a (на по-голяма част от хърватската езикова територия, най-вече в щокавския диалект, който по-късно става основа за съвременния книжовен хърватски) или в e (в кайкавския и част от чакавския диалект). Гласаната ''ят'' в различните диалекти се променя в i, в e или в комбинация от двете гласни. В периода 13 – 14 век се оформя вокалната система на съвременния хърватски език:
i, u
e, o
a
Всяка от тези гласни може да бъде и дълга, и кратка и вече не съществуват ограничения.
3 Развой на ъr, ьr, ъl, ьl
В праславянски сричкотворните r и l са непалатализирани (твърди) и палатизирани (меки). В южния праславянски макродиалект сричкотворните r и l дават рефлекс rъ, rь, lъ, lь.
Противопоставянето на твърди и меки сричкотворни r и l изчезва рано. В хърватски се наблюдават следните рефлекси:
#На сричкотворното l:
##u – най-често срещан рефлекс, характерен за по-голяма част от хърватската езикова територия: ''dlg'' > ''dug'', ''pln'' > ''pun'';
##o – в говорите на остров Ластово: ''dlg'' > ''dog'', ''žlt'' > ''žot'';
##затворено ọ – в централните кайкавски говори: ''plž'' > ''pọž'';
##al, ol, el или lu – характерни за чакавските островни говори, които претърпяват и по-късен развой: ''sance'' < ''salnce'', ''jaboka'' < ''jabolka'', ''pež'' < ''pelž''.
##запазено сричкотворното l – в крайните западни говори (в част от островните чакавски говори).
#На сричкотворното r
##запазено на по-голяма част от хърватската езикова територия (''prst'', ''krst'', ''krv'')
##er, ar, ir – в някои чакавски и кайкавски говори (''parst'', ''perst'')
4 Използвана литература
*''Priručna gramatika hrvatskoga književnog jezika'', Zagreb, 1979
*''Увод в изучаването на южнославянските езици'', БАН, С. 1986

Историческо развитие на хърватския език


Развой на ят в хърватски

Развоят на гласната ят в хърватски се изразява в следното:
# промяна на праславянската гласна *ě в затворено e, която настъпва в първия период от развитието на хърватския език, 10-11 век,
# развитие на затворената гласна ẹ, наследнила ě, в i, je, ije или e, като рефлексите (резултатите от промяната) в различните хърватски диалекти са различни. Тази промяна протича в периода от 13 до 15 век.
1 Монофтонгичен рефлекс на ят в хърватски
Първоначално фонетичната стойност на *ě в диалектите, от които произлиза хърватския език, била затворено e, т.е. според артикулацията си се намирало между гласните i и e. Във вокалната система на щокавския и чакавския диалект тази фонема не е имала съответствие сред гласните от заден ред, поради което стремежът към артикулационна симетричност на вокалната система води до уеднаквяването на тази гласна с друга, която е най-близка по място на артикулация.
В повечето кайкавски говори тази фонема има свое съответствие сред гласните от заден ред – затворено о, рефлекс от ǫ и сричкотворно l, поради което се запазва във вокалната система и се уеднаквява с рефлекса на еровите гласни. По този начин в кайкавската вокална система съществува симетрия на предните и задните затворени гласни: ẹ (<ě и ь) и ọ (<ǫ и ḷ).
В чакавските говори има различни рефлекси на ě, според които те се разделят в общи линии на три:
*икавски (предимно южночакавски), в които ě > i
*екавски (предимно северночакавски), в които ě > e, и
*смесени, икавско-екавски (средночакавски), в които ě > e или i, в зависимост от следващите фонеми: напр. ''tilo'' (тяло), но ''telesa'' (родителен падеж единствено число)
*изключение сред чакавските говори прави ластовският с дифтонгичен рефлекс на ě > je.
2 Дифтонгичен рефлекс на ят в хърватски
Най-сложен развой гласната ě претърпява в щокавските иекавски говори, които са в основата на съвременния хърватски книжовен език. Именно това е основен проблем на хърватския правоговор и правопис.
Към края на среднохърватския период (в края на 14 и началото на 15 век) в тези щокавски говори от ẹ (затворено e) се развива дифтонг ie в дългите и в кратките срички. Мястото му в системата е нестабилно, както и на предшественика му, поради което се стреми към ''дефонологизация'', т.е. обособяване на отделните елементи на дифтонга в самостоятелни фонеми:
*краткият дифтонг преминава в двуфонемна група je, а
*дългият дифтонг преминава в трифонемна група ije.
Този процес обаче не е завършен все още в някои щокавски иекавски говори. Завършен е само в онези говори, които са послужили като норма за кодификация на стандартния хърватски език.
2.1 Изговор на рефлекса на ят в хърватския книжовен език
Носителите на хърватския книжовен език не усвояват напълно двусричния изговор на рефлекса на дългото ě. Изговорът му е предимно едносричен, както в западнощокавските иекавски говори, станали основа на иекавския тип хърватски езиков стандарт от средата на 18 век. Преди това икавският тип изговор на новощокавските говори бил много по-разпространен като книжовна норма в Хърватска, но впоследствие иекавският напълно го изместил.
В съвременния хърватски книжовен език съществува разлика между установената (кодифицирана) правописна норма на рефлексите на ě и изговорната норма, напр. ''lijep'' се изговаря [liêp].
2.2 Вторичен икавски и екавски рефлекс
Дефонологизацията на двуфонемния рефлекс на ě в някои случаи предизвиква асимилация в рамките на самия дифтонг ie:
* ако първата част асимилира втората, възниква вторичен икавски рефлекс, а
* ако втората част асимилира първата, възниква вторичен екавски рефлекс.
По този начин възникват ''вторични икавски и екавски говори''. Повечето от щокавските икавски говори са секундарни, а от екавските говори такива са някои говори в Славония – по поречията на реките Савa и Драва. Те имат общ произход с щокавските иекавски говори.
3 Дължина на сричката и рефлекс на ят
В иекавските говори рефлексът на ě още от самото начало зависел от дължината на сричката. В съвременния хърватски книжовен език
*на мястото на дългата гласна ''ят'' по правило има рефлекс ije (който в изговорната норма се реализира едносрично), напр: ''mlijeko'' (мляко), ''snijeg'' (сняг), ''brijeg'' (бряг) и т.н., а
*на мястото на кратката гласна ''ят'' има рефлекс je, напр.: ''vjera'' (вяра), ''djed'' (дядо), ''djeca'' (деца), ''mjesto'' (място) и т.н.
Съществуват и някои ограничения:
*пред j и o < l рефлексът на ě е кратко i, напр.: ''smijati se'' (< ''smějati sę''), ''grijati'' (< ''grějati''), ''bijaše'' (< ''bějaše''), ''htio'' (< ''hъtělъ''), но ''htjela''. Тук има и няколко изключения като ''jeо'', ''sjeо'' и др.
*краткото je < ě след група съгласни, от които последната е r, дава рефлекс e, напр.: ''brijeg'', но ''bregovi'', ''grijeh'', но ''grehota'' и т.н.
При по-късно удължаване на сричка, съдържаща рефлекс на стара кратка гласна ě поради фонетични, словообразувателни и морфологични причини, рефлексът остава непроменен, напр.: ''ponèdeljak'' - ''ponèdjēlka'', ''dȅlo'' - ''djêla'' и т.н.
В падежните окончания на мястото на ě винаги има i, но това вероятно е последица от уеднаквяване на формите за меките и твърдите склонения.
4 Редувания на рефлекси на ят
В съвременния хърватски език сричките с рефлекс на ě разпознаваме по редуванията, които зависят от дължината на сричката и от други (споменати по-горе) фактори:
*ije : je: ''cvijet'' - ''cvjetovi''*ije : e: ''brijeg'' - ''bregovi''*ije : ø: ''prodrijeti'' - ''prodrt''*ije : i: ''dijela'' - ''dio''*je : i: ''htjela'' - ''htio''*je : ije: ''sjeći'' - ''siječem''*e : ije: ''prepisati'' - ''prijepis''*i : ije: ''liti'' - ''lijevati''
5 Използвана литература
*''Priručna gramatika hrvatskoga književnog jezika'', Zagreb, 1979
*''Увод в изучаването на южнославянските езици'', БАН, С. 1986


Развой на еровете в хърватски

Развоят на еровете в хърватски преминава през две основни фази:
#Уеднаквяване на изговора на двете ерови гласни
#Изпадане на еровата гласна в ''слаба позиция''.
1 Общославянска тенденция
Във всички славянски езици се наблюдава сходен процес на развитие на еровите гласни. Още преди разпадане на праславянската езикова общност възникват два позиционни варианта на еровете: в ''силна'' и в ''слаба позиция''. При по-нататъшния развой на славянските езици еровете в слаба позиция изпадат, а тези в силна позиция се превръщат в друга гласна. В хърватски първоначално това е ǝ, преминал по-късно в a (на по-голяма част от хърватската езикова територия) или e (в някои чакавски говори и в кайкавския диалект).
Слабите ерове се намират:
#В края на думите, напр. в ''s''ъ''nъ'' първата сричка съдържа ер в силна позиция, а в края на думата ерът е в слаба позиция: ''sъnъ'' > ''sъn'' > ''sаn''#В сричка пред друга сричка, съдържаща ер в силна позиция, напр.: ''pěsьčьnъ'' > ''pěsčьnъ'' > ''pješčan''#В сричка пред сричка, съдържаща гласна, различна от ер: ''starьca'' > ''starca'' (родителен падеж единствено число).
2 Непоследователно изпадане на еровете в слаба позиция
Първоначално изпадат еровете в края на думите, като тази промяна е напълно последователна не само в хърватски, а и в останалите славянски езици. В средата на думите обаче изпадането на слабите ерове не се осъществява последователно.
2.1 В корена на думата
В много случаи слабите ерове се запазват и се развиват като еровете в силна позиция на места, където изпадането им би затруднило изговора, напр. ''stьklo'' > ''staklo'', или би се променил коренът на думата, напр. ''dьna'' > ''dana'' (а не ''dna'', за да се различава от родителен падеж единствено число от ''dъnо'' : ''dъnа'' > ''dnо'' : ''dnа'', макар че в хърватски се е запазила и архаична форма за родителен падеж от ''dьnь'' : ''dne'' < *''dьne''). В такива случаи действа и аналогията в езика: напр. ''dana'' < ''dьna'' по аналогия на ''laž'', ''laž'' < ''lъžь'', ''lъži'' (вместо ''laž'', ''lži''), въпреки че съчетанието ''dn'' е възможно да се изговори, напр. ''dnо'' : ''dnа'' < ''dъnо'' : ''dъnа''; ''taman'' е по аналогия на други форми на прилагателното, напр. в женски род: ''tamna''.
Има и случаи на запазване на еровата гласна в слаба позиция в корена не по аналогия. То се осъществява най-често в двусрични думи, напр. ''daska'' < ''dьska'', ''staklo'' < ''stьklo''.
2.2 На морфемната граница
На границата между префикса и корена на думата еровата гласна винаги е в слаба позиция, но от нейното изпадане най-често възниква група от съгласни, поради което еровата гласна не изпада, макар че нейното запазване не винаги е задължително, напр. ''izagnati'' и ''izgnati'' < ''izъgnati''. Подобно явление се наблюдава и при акцентни групи, напр. ''nada sve'', ''preda me'' и т.н.
3 Непостоянно a
На границата между основата на думата и наставката еровете в слаба позиция изпадат без изключение. Така възникват разлики между формите в именителен падеж и другите падежи или родове при някои съществителни, прилагателни и местоимения, където в наставките им е има стара ерова гласна, напр. при наставките за съществителни -''ac'', -''ak'' < ''ьcь'', -''ьkъ'' (''starac'', ''starca''; ''momak'', ''momka''); при наставките за прилагателни -''an'', -''ak'' < ''ьnь'', -''ьkъ'' (''čudan'', ''čudna''; ''sladak'', ''slatka''); при наставката за местоимения -''av'' < -''ъvъ'' (''kakav'', ''kakva'') и т.н.
Това ''a'' е наследник на стара ерова гласна и се появява в едни форми, а в други изчезва. То се нарича непостоянно a. Появява се в следните форми:
*именителен падеж на съществителни (''starac'') и неопределените прилагателни (''sladak'') от мъжки род;
*родителен падеж множествено число на някои съществителни имена, което е ново явление в щокавския диалект (''staraca'', ''mačaka'', ''pisama''); появява се дори в думи от чужд произход (''banaka'', ''litara'', ''maraka'', ''klijenata'', ''dijalekata'' и т.н.).
Непостоянното ''a'' често има и вторичен произход, т.е. появило се е след изпадане на слаба ерова гласна в края на думата, напр. ''mozak'' < ''mozgъ'', ''dobar'' < ''dobrъ''.
При следните групи съгласни, които могат поначало да се изговарят в края на думите: ''st'', ''zd'', ''št'', ''žd'', не се появява вторично непостоянно ''a'', напр. ''gost'', ''gostā''
4 Използвана литература
*''Priručna gramatika hrvatskoga književnog jezika'', Zagreb, 1979
*''Увод в изучаването на южнославянските езици'', БАН, С. 1986


Палатализация в славянските езици

Процесите на палатализацията в славянските езици започват в праславянски и предизвикват съществени промени във фонемната система, тясно свързани със закона за синхармонизма. Причини за палатализацията в праславянски са:
*несричкотворно i, придобило характер на j;
*предните гласни;
*палатални (меки) съгласни;
Палатализацията в праславянски не е еднократна и протича на няколко етапа, поради което в славистиката по традиция се говори за ''три палатализации'', както и за ''палатализация на съгласните под влияние на'' j. Те представляват важни етапи в развитието на праславянската фонетика. Чрез тях фонемната система се увеличава – появяват се нови, ''палатализирани'' съгласни. Палатализациите играят също така важна роля в процеса на обособяване на славянските езици.
1 Палатализация на съгласните под влияние на *j
Тази палатализация е много стара и има аналогия в балтийски и тохарски език. На палатализация от *''j'' са подложени без изключение всички съгласни, които при това се сливат напълно с ''j'', напр. k + j = č. Някои учени предполагат, че тази промяна протича през междинен етап с удвояване или удължаване на съгласните: k + j > k’k’ > ć > č.
Резултатите от тази палатализация са следните:
1.1 Резултати, останали еднакви във всички славянски езици
k, č, plakati:, plak+jo-, plačọ
g, ž, lъgati:, lug+jo-, lъžọ
ch (х), + j >, š, dychati:, dūch+jo-, dyšọ
z, ž, mazati:, maz+jo-, mažọ
s, š, pisati:, pis+jo-, pišọ
Тези резултати са еднакви на цялата славянска територия и са сходни с тези от първа палатализация, което говори за близост във времето на протичане на промените.
1.2 Различни резултати в славянските езици
r, r’, tvoriti:, tvor+jo-, tvor’ọ
l, l’, moliti:, mol+jo-, mol’ọ
n, n’, goniti:, gon+jo-, gon’ọ
b, + j >, b’, bl’, gubiti:, gub+jo-, gub’ọ, gubl’ọ
p, p’, pl’, kupiti:, kup+jo-, kup’ọ, kupl’ọ
m, m’, ml’, lomiti:, lom+jo-, lom’ọ, loml’ọ
v, v’, vl’, loviti:, lov+jo-, lov’ọ, lovl’ọ
Първоначално тези резултати са еднакви и са запазени и до днес в български, но по-късно в различни славянски езици настъпват промени:
* в чешки език l се слива с l’, а в полски език l > ł, l’ > l;
* в чешки език r’ > ř (=rž), а в полски език r’ > ž (правописно ''rz'');
* при лабиалните съгласни вметнатото (епентетично) l’ е характерно за източнославянските и някои южнославянски езици (без български и македонски), напр. gubiti - gubl’ọ: гублю (руски), gubię (полски), губя (български).
Взаимоотношенията между двата типа резултати от тази палатализация не могат да бъдат изяснени напълно. Някои учени смятат, че единият е по-стар по време, т.е., първоначално се разпространяват форми с l’, след което l’ се изгубва в някои от езиците (изтъкват се примери от полски: ''kopla'', ''grobla'', ''niemówla'' и чешки топоними ''Davle'', ''Zitovle'' и др.). Други учени пък твърдят, че съгласните първоначално са смекчени под влияние на j, а l’ се развива по-късно в източните диалекти.
1.3 Палатализация на t и d под влияние на *j
Резултатите от палатализацията на t и d под влияние на *''j'' са твърде разнообразни в славянските езици:
Праславянски, tj, světja, dj, medja
Западнославянски, чешки, c, svíce, z, meze
лужишки, c, swěca, z, mjeza
полски, c, świeca, dz, miedza
словашки, c, svieca, dz, medza
Източнославянски, руски, č, свеча, ž, межа
украински, č, свіча, ž, межа
белоруски, č, свячка, ž, мяжа
Южнославянски, (старо)български, št, свѣшта, свещ, žd, межда
сръбски, хърватски, ć, sveća, đ, međa
словенски, č, sveča, j, meja
македонски, k’, свеќа, g’, меѓа
Разнообразието в резултатите свидетелства, че те са настъпили в края на праславянската епоха.
1.4 Палатализация на групи съгласни под влияние на *j
Резултатите от палатализацията на групата ktj (kti) са същите като от tj:
*в старобългарски: плеште, ношть;
*в староруски: плече, ночь;
*в полски и чешки: plece, noc
*в сръбски и хърватски: plećа, noć
*в словенски: pleče, noč
Резултатът от slj e šl’: mysliti – myšl’enije.
2 Палатализация на съгласните под влияние на окръжаващите ги гласни
Промените в този случай настъпват под влияние на предните гласни, които въздействат най-силно върху веларните съгласни k, g и ch, при които настъпват промени, известни в славистиката като първа, втора и трета палатализация.
2.1 Първа палатализация на k, g, ch
Съгласните k, g, ch се променят под влияние на предните гласни e, i, ě, ь и ę. Резултатът е следният:
*k > č: *kětūr- > četyre
*g > ž: *gwiv- > živ-
*ch > š: *duchě- > duše
Тези промени настъпват предимно при различни граматични форми при склонението и спрежението: vьlkъ, vьlče (звателен падеж), dělaahъ, dělaaše (минало несвършено време) и т.н.
2.2 Втора палатализация на k, g, ch
Втора палатализация е значително по-нова от първата. При нея k, g, ch се променят по следния начин:
*k > c: *koina > cěna
*g > dz / z: *ghoil- > dzělo
*ch > s / š (в западнославянски): *duchi- > dusi
Съчетанията gv и kv пред ě и i се развиват под влияние на втора палатализация, по различен начин в различните праславянски диалекти:
*в източните и южните:
**gv > dzv / zv: gvězda > dzvězda, звезда
**kv > cv: květъ > cvětъ, цвет (руски)
*в западните остават непроменени:
**gv: gwiazda (полски), hvězda (чешки)
**kv: kwiat (полски), květ (чешки)
2.3 Трета палатализация на k, g, ch
Третата палатализация е ''прогресивна'', т.е. върху съгласните оказва влияние предимно предходната гласна (ь и ę), обаче следходната не трябва да е лабиализована. Резултатите са същите, както и във втора палатализация:
* ăvĭkā > ovьca
* vaĭnĭk- > věnьcь
* stĭg- > stьdza
По трета палатализация се променят и чужди заемки, напр.: kuningas > kъnędzь.
2.4 Палатализация на групи съгласни
*По първа палатализация sk’, zg’, sch’ се променят:
** в южнославянски се променят в št, žd, š (dъska - dъštica; razga - raždьje /клони/)
** в севернославянски се променят в šč, ždž, š.
*По втора палатализация sk’, zg’ се променят в st, zd: l’udьsky - l’udьstьji; razga - razdě.
3 Депалатализация
Депалатализацията е противоположен процес на палатализацията. При нея се наблюдава преминаване на предните гласни в задни. Това явление е от по-късните етапи на развитие на славянските езици. Засвидетелствана е депалатализация на ě > a след j, č, ž и š. От по-късен етап е депалатализацията e > o в севернославянските езици: в полски: mesọ > miosą; berọ > biorą. В източнославянски тази промяна се осъществява по-късно, винаги в ударена сричка: зеленый; зелёный (руски).
4 Използвана литература
*Иван Куцаров, ''Сравнителна граматика на славянските езици'' (лекции в СУ, 1978-1979)
*''Увод в изучаването на южнославянските езици'', БАН, С. 1986


Сливи за смет

Един селянин имал син. Когато той пораснал вече за женитба, баща му почнал да мисли как да го ожени за добра мома, тъй че да са си лика-прилика.
Мислил, мислил и най-после намислил. Натоварил една кола със сливи, па тръгнал по селата да ги продава.
— Хайде, давам сливи за смет, сливи за смет.
Жени, моми, баби и булки – разшетали се да метат къщите и да се надпреварят коя повече смет да събере, та повече сливи да вземе.
Пък смет дал Господ, колкото искаш. Една носи цял чувал, друга – крина, трета – пълна престилка. Носят и се хвалят:
— Леле, гледай колко смет събрах из къщи. Добре, че дойде такъв щур сливар да му го дадем, че да го не тъпчим по кьошетата!
— Аз тая смет събрах и още толкова имам да събирам.
— Пък аз цяла година да събирам, не мога я събра. То се насъбрало, насъбрало – колкото искаш. Сега на бърза ръка посметох малко, че ми се ядат сливи.
И човекът събирал смет, давал сливи. Всички доволни и той весел, не може да се насмее и нарадва.
Най-после дошло едно хубаво момиче. То стискало малко смет в една кърпа. И рекло сливи да купува.
— Е-е, хубава девойко, много малко си събрала! За толкова смет какви сливи ще ти дам?
— Донесла бих и повече, чичо, ама нямаме. И тая не е от нас, дадоха ми я съседите, задето им помагах да метат.
Човекът, като чул това, много се зарадвал. Такова чисто и работливо момиче, което не държи в къщи прашинка смет, ще бъде най-добра къщовница.
И той я поискал за снаха. Оженил сина си за нея и много сполучил.

Български народни приказки


Дядовата ръкавичка

Тръгнал дядо за Златица,
изгубил си ръкавица.
Там играла на поляна
Малка мишчица Гризана,
ръкавичката видяла
и на топличко се свряла.
Ей го мокър и подплашен
тича Зайо от горица.
Спира го на пътя прашен
дядовата ръкавица.
- Кой на топло там се гуши? -
пита Зайо дългоуши...
- Аз съм мъничка Гризана.
Кой си ти, та страх ме хвана?
- аз съм Зайо Средногорски,
крия се от думи хорски -
каза Зайо боязливо
и попита предпазливо:
- В тая топла ръкавица
мир дали ще да намери
мойта, плахата душица?
- Влез, самичка ми е скучно! -
рече Гризла благозвучно.
Подир малко иде Лиса.
(То без нея що ли бива?)
Насред пътя се курдиса
и лукаво се подсмива.
- Кой е в тая ръкавичка? -
пита хитрата кумичка.
- Мишка мъничка гризлива
тук на топло си почива,
Зайо-байо Средногорски,
скрит от лоши думи хорски.
Ами ваша милост кой е
и защо ни безпокои!
- Аз съм златната лисица
и желая да се стопля
в вашта чудна ръкавица.
- Влез, макар че сме мнозина,
но нали ни си роднина!
Тръгна Вълчо от гората
по работа към селата.
Спира той на пътя прашен -
гладен, настървен и страшен.
Ръкавичката съглежда,
да подуши се навежда,
но усеща я, че шава
и запитва той тогава:
- Чия уплашена душица
крий се в тая ръкавица?
- Тук на топло си почива
мишка мъничка гризлива,
Зайо-байо Средногорски,
скрит от лоши думи хорски,
още нашата кумица,
златокожата лисица.
Ами ваша милост кой е
и защо ни безпокои?
- Аз съм Вълчо от Балкана,
гост желая да ви стана...
- Влез, макар че сме мнозина,
но нали си ни роднина!
Подир малко всички сещат
цяла земя разлюляна -
иде рошава Мецана,
в ръкавицата надникна
и юнашки се провикна:
- Чия уплашена душица
крий се в тая ръкавица?
- Тук на топло си почива
мишка мъничка гризлива,
Зайо-байо Средногорски,
скрит от лоши думи хорски,
още нашата кумица,
златокожата лисица,
Кумчо-вълчо от балкана,
гост на нашата покана.
Ами ваша милост кой е
и защо ни безпокои?
- Аз съм рошава Мецана,
гост желая да ви стана.
- Влез, макар че сме мнозина,
но нали си ни роднина!
Събрали се те другарски,
разположили се царски
в ръкавичката на друма
и отворили си дума...
Скоро дядо от Златица
се завърна да потърси
свойта топла ръкавица.
Зер, ако не я намери,
баба с кремък ще го дере...
И вървейки, и кашлейки,
насред пътя той се спира
и душата му примира,
сърце му се разтреперва -
гледа, гледа и не вярва:
ръкавичката му шава,
миша глава се подава
и опашка от лисица,
и парченце от ушенце,
едно късче кожух мечи,
светят остри зъби нечии...
- Какво мислиш бре, човече! -
Дядо сам на себе рече
и ръкави си възпрете,
и с тоягата удари,
и повтори и потрети...
Вечерта дома го срещна
неговата баба стара:
дядо лов с колата кара
и засмян дори до уши,
той лулата важно пуши...

Български народни приказки


Кума Лиса и Ежко Бежко

Някога си, било много отдавна, Кума Лиса и Ежко Бежко се сприятелили много. Те толкова се обикнали, че където отидела лисицата, и таралежът след нея; където е таралежът, там търси и лисицата. Веднъж лисицата рекла:
— Кумче Ежко, хайде да отидем в поповото лозе и да си хапнем грозде.
— Идвам, Кума Лисо, идвам — рекъл Eжко. — Само че, да ти кажа правичката, страх ме е да не попаднем в някой капан, че нощес съм сънувал лош сън.
— Ех, и ти, Ежко! — засмяла се лисицата. — От какво те е страх? Щом си с мен, няма защо да се страхуваш. Лъжи имам, колкото искаш. В кола можем да ги натоварим и да ни избавят от беда. А ти, Кумче Ежче, знаеш ли поне една лъжа?
Ежко Бежко се усмихнал:
— Аз, Кума Лисо, зная само трички и си ги пазя за черни дни.
— Е, хайде тогава, мили Ежко, тръгвай с мен и не се бой. Каквото ни дойде до главата, аз ще се оправям.
Таралежът се съгласил и тръгнали към поповото лозе. Влезли в лозето и започнали да ядат грозде. Като ходели от лоза на лоза, за да търсят по-сладко грозде, изведнъж – щрак – лисицата попаднала в капана.
Като се видяла заключена в капана, тя почнала да вика:
— Ох, горката аз! Ох, Ежко, бързо ми кажи една лъжа, че загивам!
— Как, Кума Лисо? Че ти имаш лъжи с товари и сега от мен да искаш? Аз само трички си знам и ги пазя да черни дни.
Лисицата приплакала:
— Много знаех, Ежко, ама сега всички забравих. Кажи ми ти само едничка, да се спася.
Таралежът въздъхнал:
— Е, сега като дойде попът, ти се престори на умряла. Той ще те извади от капана, ще те удари няколко пъти, ще те хвърли на единия край на лозето, та да те вземе, като си тръгне вечерта за в къщи. Другото е близо до ума.
Като рекъл това, Ежко Бежко избягал в гората и се скрил, а Кума Лиса се престорила на умряла. Дошъл попът. Видял, че лисица се е хванала в капана, и извикал:
— А, падна ли ми най-после, пуста лисицо? Колко се мъчих аз, докато те докарам в капана. Всяка година ми береш гроздето, но сега баба попадия ще има да носи кожух през зимата.
Отворил капан, извадил лисицата, ударил я няколко пъти с една дебела тояга и я захвърлил накрай лозето, та да я вземе вечерта. Лисицата това и чакала. Щом попът я захвърлил и тръгнал из лозето, тя скочила и взела да му се подсмива:
— Ех, дядо попе, ще има да носи баба попадия лисичи кожух!
— Ах, ти пущино! Ще ми паднеш още веднъж на ръцете! — заканил се дядо поп.
Не минало много време, и лисицата пак рекла на таралежа:
— Хайде, Ежко, да отидем на гроздобер в поповото лозе.
— Кума Лисо, мила моя посестримо, ти забрави ли каква беда те сполетя. Не ти ли стига, че едвам се спаси тогава, ами пак искаш да крадем?
— Хайде, хайде, Ежко, забрави миналото. Да отидем да си хапнем грозденце.
Отишли. Тъкмо се промъкнали в лозето, и лисицата – щрак! – право в капана попаднала:
— Ох, кумче ежче, бързо ми кажи една лъжа, че ще загина.
— Е, Кума Лисо, една ти казах и ако сега ти кажа още една, какво ще остане за мен? Нали знаеш, че само три лъжи зная, а ти ги имаш с товари. Какво ще стане с мен, кога изпадна в неволя?
— Моля ти се, Еженце, братченце, помогни ми. Само ти можеш да ме спасиш от тоя железен капан.
Не изтърпял таралежът и рекъл на лисицата:
— Е, кумице, като дойде попът, ти пак се престори на умряла. Попът сега ще те върже хубаво, ще те натовари на колата и вечерта ще те отнесе в къщи. Ще те развърже, ще те остави навън – на стълбището или пред вратата – и ще влезе в къщи, да вземе нож да те дере. Ти тогава бягай из стълбите надолу и се оправяй.
Лисицата направила, както я научил таралежът. Дошъл попът и като видял умрялата лисица, рекъл:
— Сега вече няма да ми избягаш!
Отворил капана, стоварил няколко тояги по гърба на лисицата, вързал я здраво с едно въже и я хвърлили в колата. Вечерта отишъл в къщи, занесъл лисицата пред вратата, развързал я и влязъл в къщи да вземе нож. А дотогава лисицата не трепнала – преструвала се на умряла. Но щом усетила, че въжетата не й стягат краката, скочила и беж да я няма.
Излязъл дядо поп и що да види – от лисицата нямало ни следа.
— Пак ме надхитри пущината! — простенал попът. — Ама тя ще ми падне и друг път! Ще има да си плаща за тия лъжи!
След няколко дни лисицата пак поканила таралежа да ходят за грозде. Таралежът, сиромах, никак не искал да отиде, ама що да прави? Може ли да откаже на добрата си приятелка нещо? Съгласил се със страх и тръгнали. А този път попът обградил лозето с дълбок ров. Лисицата се поизсилила малко и прескочила рова. А какво да прави таралежът! И той си напънал силите и скокнал, ама право в дълбокия ров:
— Хайде сега, мила Кумичке Лисичке, кажи ми една лъжа, че загинах!
— Ех, Ежко, много знаех, ама ги забравих! — рекла лисицата.
— Е щом е така — рекъл Ежко Бежко, — ела поне да се опростим. Ела, кумичке, да се целунем за сбогом, че за мен няма да има вече спасение.
Лисицата се навела да я целуне Ежко, а той я прегърнал силно и я захапал за муцуната. И не щеш ли, точно по това време се задал и попът. Лисицата, като го видяла, спуснала се да бяга и измъкнала със себе си и Ежко Бежко, който здраво се впил за муцуната й. Лисицата бягала, попът след нея, тя бяга, той след нея, най-после успяла да се измъкне и да спаси и таралежа.
— Ах, пуста, пуста да останеш, лисичке — викал попът. — Не ти ли стига, дето идваш тук и ядеш най-хубавото ми грозде, ами си взела и торба този път? Но ти ще ми паднеш друг път, ще те убия, да знаеш!
— О, дядо попе, още веднъж ако ме хванеш, тогава да се похвалиш! — извикала лисицата и се скрила в гората.
Оттогава се разделили с таралежа и никога вече не се срещат. Щом я усети таралежът, прави се на кълбо и лисицата го подминава.

Български народни приказки


Неволя

Един дървар имал двамина синове. Всеки път, когато отивал в гората, той водел по един от тях за помощник. Веднъж дърварят натъкмил колата и казал на синовете си:
— Хайде, момчета, идете сами в гората за дърва, а пък аз ще остана вкъщи да си отпочина, защото много се объхтах.
Момчетата се зарадвали, че им се паднал случай да отменят баща си, и подкарали колата. На излизане от къщи по-големият се обърнал назад и попитал баща си:
— Абе тате, ако ни се повреди колата, кой ще ни я поправи?
— Не берете грижа — отвърнал бащата, — ако строшите колата, повикайте неволята, тя ще я поправи.
Отишли момчетата в гората. Разпрегнали, пуснали воловете да пасат и грабнали секирите. Развъртели се. Захванали да секат. На бърза ръка насекли дърва, натоварили и претоварили колата. Впрегнали пак добичетата и потеглили назад.
Не щеш ли, насред пътя, като се спускали по едно нанадолнище, претоварената кола се засилила, блъснала хомота и строшила теглича. Двете момчета прехапали устни: ами сега как ще откарат колата с дървата? Тогава по-големият се досетил за поръчката на баща си и захванал да вика колкото му глас държи:
— Невольо! Невольо! Ела да ни поправиш колата!
Никой не се обадил.
— Невольооо! — екнал още по-силно гласът на малкия. — Ела, че загазихме!
Но гората била глуха и неволята я нямало никаква.
Смрачило се. Птиците се прибрали в гнездата си. На небето се появила бледна месечина.
— Бате — рекъл по-малкият брат, — то се видя, че тая проклета неволя няма да дойде. Кой я знае къде се е запиляла в пущинака – навярно поправя друга кола или пък лежи под някое дърво. Я хайде ние сами да си поправим колата.
— Как? — попитал по-големият. — То не е лесна работа.
— Ще отсечем нов теглич от сухо дряново дърво, ще го издяламе и готово!
Речено-сторено. Разтичали се двете пъргави момчета, намерили сух дрян, отсекли го, издялали го хубаво, направили нов теглич и го сложили на мястото на счупения.
Откарали колата у дома си.
Додето разтоваряли дървата, те разказали на баща си какво се е случило.
— Остави се, тате, насред пътя строшихме теглича. Захванахме да викаме неволята. Викахме, викахме, гърлата си продрахме, но тя не се обади, сякаш беше потънала в земята. Тогава се запретнахме сами и си направихме нов теглич, по-як от стария.
Бащата се усмихнал и рекъл :
— Ех, момчета, вие сте търсили неволята из пущинаците, а тя била при вас. Самата неволя ви е помогнала да си поправите колата. Поразмислете малко и ще разберете, че съм прав.

Български народни приказки


Косе Босе

Едно косенце си направило гнездо на едно дърво в гората да си снася яйчица. Научила се лисицата да ходи там всяка сутрин да му взима яйчицата.
— Косе Босе, дай ми яйчице!
И то ще ѝ даде яйчице. Тя иде утре пак:
— Косе Босе, дай ми яйчице да си направя чорбата, че ми дойдоха на гости мама и тате.
Тъй й давало то всяка сутрин. Останало му едно яйчице. Лисицата дошла пак. То й рекло:
— Нямам вече, лъжи-лиске! Само едничко ми е останало!
— Е, като нямаш, ще изям тебе! — рекла лисицата.
То нямало какво да прави, дало и него, пък останало без яйчице и нямало какво да мъти.
На сутринта то взело да плаче на дървото, като знаело, че лисицата пак ще дойде да му иска яйчице, пък като нямало вече какво да й даде, ще изяде него. Като плачело тъй минали жени за съчки и го попитали:
— Защо плачеш, косе?
Пък то рекло:
— Плача ами, как да не плача, като се е научила лисицата да дохожда да ми яде яйцата! Всяка сутрин иде да й давам по едно яйце, доде ги свърши всичките, не можах да си отвъдя пиленца! Пък сега като дойде, няма какво да й дам вече, че ще изяде и мене!
Пък те му рекли:
— Я недей плака, косе! Ние имаме едно куче, ще го заровим ей тука в шумата, че като дойде лисицата да ти поиска яйчице, пък ти речи: „''Нямам лиске, нямам вече, ами имам ей там в шумата кокошчица, че я отвори и вземи нея''“.
Лисицата, като дошла, рекла:
— Косе Босе, дай ми яйчице, че ми дойдоха на гости мама и тате, да им направя чорбица!
Косето й казало:
— Нямам мари, лиске, нямам вече!
— Е, като нямаш, косе, ще те изям!
— Недей, лиске, недей ме яде, ами имам една кокошчица, заровило съм я ей там в шумата, че иди я вземи нея и я изяж!
Тя, като скършила уши, та се зарадвала, рекла:
— Де я, де я нея?
— Ей я, ей я там в шумата, иди я вземи!
Като отишла да отрови шумата, да извади уж кокошката, че като изскочило кучето, че като я погне – тя бяга и кучето я гони, тя бяга и кучето я гони, най-сетне стигнала до дупката си и успяла да се скрие вътре. Пък кучето седнало до дупката отвън и се омърлушило да я чака дано излезе.
Тогава тя, като не знаела, че кучето е навън, защото мислела, че си е отишло, взела да си пита краката:
— Вий, крачка, като ни гонеше кучето, как викахте?
— Беж, лиске, да бягаме, беж, лиске, да бягаме! Тъй викахме! — рекли краката й.
— Мили какини крачка, кака ще ви купи ботушки! Ами вие, ръчици, как думахте?
— Ний тъй думахме: „''Беж, лиске, да побегнем, беж, лиске, да побегнем!''“ Ей тъй думахме!
— Мили какини ръчици, кака ще ви купи гривнички! Ами вий, очици, как думахте?
— И ний тъй думахме: „''Беж, лиске, да побегнем, беж, лиске да побегнем!''“
— Мили какини очици, кака ще им купи огледалца! Ами ти, опашко, що думаше?
Пък тя, опашката, рекла:
— Дръж, куче, лиса за опашката, дръж, куче, лиса за опашката!
— Чакай да те дам на кучето, та да те изяде! — рекла лисицата, уж да я сплаши, като си мислила, че кучето не е вън до дупката да я варди. Пък тя като си подала опашката и кучето като я улови за нея, че то тегли навън, тя тегли навътре, то тегли навън, тя тегли навътре, доде я изтегли и я изял. Че тъй се отървало косето най-подир от лисицата.

Български народни приказки


Готварска книга: Млечник

Готварска книга: Рецепти
Млечникът е традиционен брестовишки млечник
1 Начин на приготвяне
Яйцата се разбиват, прибавя се пресятото брашно плюс щипка сол и една ванилия. Прибавя се и прясното мляко. Не е необходимо да се бърка с миксер. Става като палачинково тесто. Сместа се изсипва в намазана с мазнина тавичка, отгоре се пускат парченца масло. Пече се в предварително загрята фурна на 200 градуса до 40 мин. Нарязва се на квадратни парчета и се поръсва със захар.


Готварска книга: Пълнено печено агне с кисело зеле по брестовишки

Готварска книга: Рецепти
1 Приготвяне на кавармата
300 мл олио се затопля и към него се прибавя неколкократно измития със студена вода ориз. Запържва се до златисто жълто. Към него се прибавя предварително сварената и нарязана на ситно дреболия. Разбърква се добре и се маха от котлона. Прибавят се ситно нарязаните лук и джоджен. Добавят се черния пипер и сол на вкус. Към тази смес се добавя половин литър топла вода и се оставя на слаб огън 10 минути да се задуши. С така приготвената каварма се пълни агнето, предварително осолено отвътре и отвън. С игла и конец се зашива. Отвън агнето се маже със свинската мас.
2 Приготвяне на зелето
Предварително нарязаното зеле с останалата част от олиото и 300 г вода се вари на бавен огън 10 мин. В голяма тава се слага зелето, върху тавата се поставя метална скара и върху нея пълненото агне. Агнето се покрива със зелеви листа. Пече се в предварително опалена с дърва фурна като вътре във фурната се поставя котле с вода, а фурната се затваря с тиклена плоча и се замазва с глинена кал. Пече се 6-8 часа.


Юначното петле

Яхнал дребното си магаре, дядо Пешо се връщал от пазар. Клатучкал се и нещо си тананикал. Като стигнал дървения мост на крайселската река, той смахмузил магарето – да мине по-бързо, и го подканил:
— Де, Марко!
Засилило се дядовото Пешово магаре, но додето претопурка през моста, подковата на левия му заден крак се закачила на един чеп и се откъртила. Залъщяла върху моста като сребърен полумесец.
Тъкмо в туй време откъм летния царски дворец се задала една позлатена колесница, теглена от два черни коня с червени звезди на челата и опашки до земята.
— Царската колесница минава! — рекъл старецът и отбил магарето си да стори път.
Конете профучали край него. Искри изскачали изпод копитата им. Старецът извърнал глава и се загледал след конниците, които препускали подир колесницата.
Не щеш ли, позлатената колесница спряла изведнъж на самия мост. Нейната вратичка се отворила, отвътре се подала една глава с корона и нещо заповядала на най-близкия конник. Конникът скочил на земята, навел се, взел нещо и го подал на протегнатата ръка. Подир малко и колесницата, и конниците кривнали на завоя и изчезнали от очите на стареца.
— Какво ли намериха на моста? — проговорил озадачен дядо Пешо и подкарал магарето си, но то се залюляло и закуцукало.
Дядо Пешо слязъл от самара, прегледал краката на магарето и като разбрал, че едната подкова я няма, поклатил глава, натъжил се и повел Марка към къщи. Като стигнал в тясното дворче на къщурката си, той извадил от пазвата си едно вързопче с дребни пари, преброил ги, видял, че няма да стигнат за нова магарешка подкова, и тежко въздъхнал:
— Къде ще се дяна с този окуцял Марко?
Дядо Пешо имал едно юначно петле с жълти ботушки и с оскубана опашка. То се изправило пред своя стопанин и рекло:
— Защо въздишаш, дядо Пешо? Горе главата! Аз видях кой отнесе подковата на нашия Марко. Да не ми е името Петльо Пешев, ако не ти я донеса!
И напереното петле тръгнало към царския дворец. Вървяло, вървяло, стигнало до една река без брод и без мост. Спряло се на брега и се замислило как да мине отвъд. Мислило, чудило се, най-сетне си рекло:
— Абе, аз защо ли се чудя?
И като се навело, петлето с оскубаната опашка проточило шията си, отворило гърло и захванало да пие. Цялата река пресушило и минало на другия бряг.
Продължило по-нататък. Навлязло в една зашумена гора. Изведнъж напреде му изскочил един лъв и се озъбил:
— Хей, ти, дето ходиш на два крака, кой ти позволи да влизаш в моята гора? Връщай се или ще те изям!
— Ще ми изядеш опашката! — отвърнало петлето. — Я се махай от пътя ми!
Лъвът разтворил устата си.
— Абе, ти — кипнало петлето — няма ли да се махаш?
И като проточило шия, то клъвнало лъва и го глътнало.
Късно вечерта петлето с оскубаната опашка стигнало до царския дворец, прехвръкнало в градината, кацнало върху един клон тъкмо пред отворения прозорец, където спял царят. На стъклената масичка до царската глава лъщяла подковата на дядовото Петково магаре.
— Кукуригууу! — изкукуригало петлето и запляскало с криле.
Царят се стреснал и облещил очи:
— Кой смее да нарушава царския ми сън? — грозно изревал той.
— Аз! — отвърнало петлето.
— Какво искаш?
— Подковата.
— Не я давам! Тя ми е късмет! — отвърнал царят, грабнал я от масичката и я мушнал в пазвата си.
Тогава петлето повторно и още по-силно изкукуригало.
— Докога смяташ да кукуригаш? — попитал царят.
— Цяла нощ ще пея и няма да те оставя да спиш, ако не ми дадеш подковата.
— Тъй ли? — заканил се царят и плеснал три пъти с ръце.
Мигом в покоите му нахълтали деветима царедворци и паднали на колене:
— Какво ще заповядаш, господарю?
— Първо: заповядвам да напалите голямата пещ, дето пече хлебовете на цялата ми войска! Второ: заповядвам да хванете онова петле и да го хвърлите живо в пещта!
Както им заповядал царят, тъй направили царедворците. Напалили голямата пещ и когато жаравата станала до колене, хвърлили дядовото Пешово петле вътре.
Но петлето не се уплашило. Щом стъпило върху въглените, то зяпнало и рекло:
: Водолей, водолей,
: всичката вода излей,
: въглените угаси
: и петленцето спаси!
Додето изрече тези думи, цялата река рукнала навън и заляла пещта. Угасила въглените.
На сутринта петлето изскочило живо и здраво и цял ден се разхождало в градината под прозореца на разлютения цар. А вечерта, щом владетелят заспал, то повторно закукуригало.
— Пак ли? — скокнал царят. — Ще те науча аз тебе!
И заповядал на царедворците да го хвърлят в зверилницата, където било пълно с гладни вълци и пустали лисици.
Щом се намерило в зверилницата, петлето, наместо да си глътне езика от страх, отворило клъвката си и викнало:
: Лъвчо, лъвчо, мил и драг,
: покажи, че си юнак!
Лъвът изскочил навън и на бърза ръка издушил всичките вълци и лисици. А петлето изхвръкнало от зверилницата живо и здраво.
На третата нощ то пак закукуригало под отворения прозорец на двореца. И царят се предал, защото никой не може да излезе на глава с такова юначно петле. Извадил подковата от пазвата си, надянал я върху шията на петлето и креснал:
— На ти подковата, па се махай от главата ми!
Петлето си тръгнало към село да зарадва натъжения дядо Пешо, а лъвът се прибрал в гората.

Български народни приказки


Готварска книга: Сладък суджук

Готварска книга: Рецепти
1 Приготвяне
Предварително нанизани на конец пресни орехи се остават да изсъхнат. Така направеният суджук се потапя в шира наколко пъти. Оставя се да изсъхне и се потапя отново.


Който не работи, не трябва да яде

Когато Галинка се зажени, нейната майка поръчваше на старите сватове:
— Мамината дъщеричка не бива да се трепе, тя не е научена да работи. Пазете ми я. Не й давайте метлата къщата и двора да мете, защото ще си напраши очите. Не й давайте менците вода да носи от чешмата, защото нейното рамо е крехко и не е научено да мъкне пълни менци. Сложете под главата й пухена възглавничка, защото тя е научена да спи на мекичко.
Старите сватове се спогледаха, но нищо не казаха.
— Обещайте ми, че никога няма да й казвате лоша дума. Нейните уши не са научени да слушат лоши думи.
— Колкото за лоша дума, недей се тревожи, в нашата къща такова нещо няма — проговори старият сват и се качи на каруцата. До него се намести свекървата, а отзад седнаха младоженецът и Галинка. Потеглиха за другото село. Цял ден пътуваха, защото селото беше далеко.
Вечерта, щом пристигнаха, свекървата запретна ръкави, приготви една баница, закла пиле, свари го в тенджерата, слезе в зимника и наточи вино. А Галинка седеше на едно столче, скръстила ръце, и си думаше:
„''Ах, каква чевръста жена е тая моя свекърва, също като майка ми. Добър живот ще живеем тук.''“
Навечеряха се хубаво и легнаха да спят. Изтърколи се нощта.
На другия ден старият свекър се дигна рано и събуди всички:
— Хайде — викна той, — ставайте да вървим на нивата!
— Какво ще правим там? — потърка сънените си очи Галинка и почна сладко да се прозява.
— Ще копаем царевица.
— С мотики ли? — попита мамината дъщеричка.
— То се знае, че с мотики — обади се свекървата.
— Аз няма да дойда.
— Защо? — запита младоженецът.
— Защото мотиката е тежка, а пък аз не бива да вдигам тежки работи.
— Остави я — рече бащата. — Нека разтреби къщата и приготви ядене за довечера. И тук трябва човек.
Отидоха домакините на нивата, а младата невеста остана вкъщи.До пладне се излежава. Като се дигна, тя усети, че е изгладняла, и почна да търси нещо за ядене, но не намери нищо в тенджерите.
— Нищо не ми оставили, забравили са ме — протегна се Галинка и влезе в градината да погледа цветята. — Ах, че хубави цветя! — викна тя, почна да ги къса и да ги мирише.
Малките пчели летяха бързо от цвят на цвят и радостно бръмчаха.
— Тези пък защо ли са се разбързали? — рече Галинка и тръгна лениво към близкото черешово дърво.
Полежа на тревата под дървото, пресегна, както лежеше, откъсна няколко череши, за да залъже глада си, и почна да се прозява. Тъй прекара деня.
Вечерта тримата копачи се върнаха объхтани от работа, капнали от умора. Озърнаха се и що да видят: къщата неразтребена, в менците няма вода, огнището угаснало, кокошките заспали ненахранени.
Свекървата хвърли мотиката и най-напред грабна менците. Донесе вода от чешмата. Накладе огъня, сложи картофи в тенджерата и замеси една бяла погача. Набързо приготви вечерята. Галинка я гледаше, седнала на един стол, и си клатеше краката.
Когато вечерята беше готова, свекървата покани всички:
— Хайде сядайте да вечеряме!
Галинка се намести първа. Свекърът взе погачата и я разчупи на три парчета. Едното даде на жена си, другото – на сина си, а третото остави за себе си.
— А на невестата? — обърна се към него свекървата.
— Тя не е гладна. Който не работи, не огладнява.
Галинка прехапа устни, нацупи се и стана от трапезата. Прибра се в стаята си и почна да плаче. Цяла нощ не можа да заспи от глад.
На сутринта се повтори същото. Тримата работници отидоха да садят зеленчукова градина. Галинка не рачи да тръгне с тях.
— Слънцето пече много — рече тя, — ще почернея.
Оставиха я пак вкъщи. И този ден разгалената невеста не пипна нищо. Намери под една паница крайщник сух хляб, оставен за кучето, изяде го и пак се излежава до вечерта в градинката. И нали не донесе вода да я полее, хубавите цветя почнаха да вехнат.
Късно вечерта тримата работници се върнаха пак, капнали от умора. Свекървата, навъсена, замеси погача и когато седнаха на трапезата, свекърът отново раздели погачата на три парчета. Галинка остана с празни ръце.
— Защо не даваш хляб на невестата? — попита свекървата.
— Защото, който не работи, не бива да яде! — отвърна свекърът.
Цяла нощ Галинка се въртя гладна в леглото и дълго мисли. Задряма призори. Щом пропяха трети петли, тя скочи. Потърси с очи свекъра, свекървата и мъжа си, но не ги видя, защото бяха излезли на нивата още по тъмно. Тогава Галинка запретна ръкави. Разтича се насам-нататък. Измете къщата и двора. Донесе вода от чешмата, поля цветята в градинката, накладе огъня и сготви ядене за работниците. Замеси брашно в нощвите. Изпече една погача. Като свърши всичката къщна работа, грабна хурката и седна да преде на прага. Вечерта уморените работници, като видяха какво е свършила невестата – очите им светнаха. Галинка сложи трапезата, подаде погачата на стария сват и с трепет зачака да види какво ще направи. Свекърът пое погачата и я разчупи на четири къса. Най-големия подаде на Галинка и рече:
— Яж, чедо, ти заслужи хляба си, защото днес си се трудила здравата!
Галинка пое хляба и почна да яде. Никога не беше яла такъв сладък хляб.

Български народни приказки


Готварска книга: Басма

Готварска книга: Рецепти
1 Начин на приготвяне
Гроздето се изронва и се подрежда в бидон или чебър, които задължително трябва да имат канелка, уплътнена със снопче лозеви пръчки. На дъното на съда, в тензухен джоб или марля, се слага счукан половината от синапа и резените хрян, а отгоре се покриват с по-голямата част от гроздовите зърна. Върху тях се поставя остатъка от синапа и хряна и пак изронено грозде. Съдът се залива с вода. След като басмата „заври“ (ферментира), върху нея се поставя тежест—тикла или преплетени лозови пръчки, но в никакъв случай метална тежест, защото ще промени вкуса на питието. След седмица, когато преври, започва да се точи, като колкото се източи, толкова може и да се долее.


Готварска книга: Плакеда с болгур

Готварска книга: Рецепти
1 Приготвяне
Булгурът се вари в 3 ч. ч. подсолена вода, докато водата изври напълно. Подходяща тавичка се подмазва с мазнина и се редят по 3-4 кори, след което върху тях се слага от свареното счукано жито, ръси се с 2-3 с. л. захар и 2 с. л. мазнина. Повтаря се, докато свършат продуктите. Най-отгоре трябва да остане кора без плънка, която обилно се залива със загрята мазнина. Пече се в силна фурна или върху печка, като се обръща върху метален кръг (сач). Когато се зачерви и от двете страни, се пръска със студена вода (по желание - подсладена) и се увива в мека домакинска кърпа или месал. Реже се, когато е почти изстинала.
Подходящо: за всеки любител на сладки, нетрадиционни изкушения.


Готварска книга: Трахана

Готварска книга: Рецепти
1 Приготвяне
Всички продукти "за тестото" се омесват до получаването на твърдо, ронливо тесто. Тестото се натрива през пръсти или през едро сито. Парченцата тесто се сушат за около 1 час. В дълбок (около 5 л) съд силно се загрява мазнината (100 мл). Лукът се нарязва ситно и се запържва. Прибавя се червения пипер и се доливат 3 литра вода. Когато водата заври се прибавя постепенно натрошеното тесто. Вари се на слаб огън около 20 мин.
По желание: готовото и разсипано в глинени купи ястие може да бъде поръсено със сирене; траханата може да бъде използвана за заливка на стар, твърд хляб и да бъде поднесена като гарнитура на варени и печени червени меса.


Възходяща звучност на праславянската сричка

В епохата след изчезване на ларингалите и в праславянски има както отворени (завършващи на гласна), така и затворени срички (завършващи на съгласна). Това е късният период на праславянски, в който настъпват динамични промени, които засягат най-силно структурата на сричката. Очертават се две основни тенденции:
*към възходяща звучност в края на сричката, т.е. към постепенно нарастване на звучността от началото към края на сричката (напр., в *''skvrьnyi'' първата сричка се състои от 4 съгласни, подредени по звучност във възходящ ред, и завършва с гласна);
*към синхармонизация на сричката (звуков синхармонизъм), в резултат на която предноезичните гласни се съчетават само с палатални съгласни, а задноезичните гласни – само с твърди съгласни (напр.: *''gъnati'', ''ženọ'').
1 Промени, водещи до отваряне на сричката
Тенденцията към ''възходяща звучност на праславянската сричка'' води до процес на отваряне на сричката и опростяване структурата на праславянската сричка, която в късния праславянски се състои от ''съгласна'' (''група съгласни'') и ''гласна''. Тези явления обаче са в резултат на редица развойни промени, настъпили по различно време:
*Монофтонгизация
*Развой на сричкотворни ликвидни и носови
*Ликвидна метатеза
1.1 Монофтонгизация на низходящите дифтонги
Низходящите дифтонги oi, ai, ei, ou, au, eu преминават в единични гласни:
1.1.1 Развой на oi и ai
В средата на думите дифтонгите oi и ai се преобразуват винаги в ě, преди да настъпи палатализация:
*ai: *''kaina'' > ''kěna'' > ''cěna''*oi: *''snoig''- > ''sněgъ''
При окончанията, ако дифтонгите oi и ai не са в края на думата, настъпват същите промени: *''orbhoisu'' > ''raběchъ''
В края на думите дифтонгите oi и ai дават рефлекс или ě, или i, напр. при съществителни от o-основи в именителен падеж множествено число: *''vlьkoi'' > ''vlьki'' > ''vlьci''; в дателен и местен падеж единствено число: *''orbhoi'' > ''rabě'', а при съществителни от a-основи в дателен и местен падеж единствено число: ''rọkai'' > ''rọkě'' > ''rọcě''.
1.1.2 Развой на ei
Дифтонгът ei се развива винаги в i, напр.: *''eiti'' > ''iti'' (идвам, вървя), *''geima'' > *''gima'' > ''zima'', *''veid''- > ''vidъ''.
1.1.3 Развой на ou и au
Дифтонгите ou и au дават рефлекс u, напр.: *''mousa'' > ''mucha'', *''sūnous'' > ''synu''.
1.1.4 Развой на eu
Дифтонгът eu дава два рефлекса ’u и u, напр. *''leud''- > ''l’udьje'', *''kleu''- > ''sluti'', *''pleu''- > ''pluti''. Тук закономерен рефлекс е ’u, а u най-вероятно е получен по аналогия от други форми.
1.2 Възникване на носови гласни
Процесът на образуване на носови гласни (''носовки'') е особен тип монофтонгизация. Носовките ọ и ę възникват обикновено от on, om, an, am и en, em, както и от сричкотворни n, m или от un, um, in, im в заети думи.
*on, om > ọ: *''pontis'' > ''pọtь'', *''zomb''- > ''zọmbъ''*an, am > ọ: *''gansis''- > ''gọsь'', както и в окончанията за винителен падеж единствено число при имената от a-основи: ''žena''- > ''ženọ'', или при окончанията за първо лице единствено число на глаголите: ''nesọ'', ''dvignọ''.
*en, em > ę: *''pentis'' > ''pętь'', както и при окончанията в именителен падеж единствено число на съществителните от среден род от -en- и -ent-основи: ''imę'', ''telę''. В праславянския диалект, от който се развиват южнославянските езици, ę е корелат на y (ы) при окончанията за именителен и винителен падеж множествено число на съществителните от jo-основи: ''kon’ę'' / ''raby'', както и при окончанията за родителен падеж единствено число на съществителни от ja-основи: ''dušę'' / ''ženy''.
1.3 Ликвидна метатеза
В зависимост от това, дали се намират в средата или в началото на думата, съчетанията or, ol / ar, al и, er, el се променят по различен начин:
* в средата на думата или чрез ''метатеза'' (разместване), или чрез вмъкване на допълнителна гласна след ликвидната съгласна,
*в началото на думата – чрез ''метатеза''.
1.3.1 Развой на or, ol / ar, al и er, el в средата на думата
Праславянски, Старобългарски, Чешки и словашки, Полски и лужишки, Източнославянски
*korva, крава, kráva, krowa, корова
*golva, глава, hlava, głоwa / hłоwa, голова
*dervo, дрѣво, dřevo, drzewo, дерево
*melko, млѣко, mléko, mleko, молоко
1.3.2 Развой на or, ol / ar, al и er, el в началото на думата
Съчетанията or, ol / ar, al и, er, el се променят в началото на думата обикновено чрез метатеза:
*er > re: *''ertis'' > ''retь'' (състезание)
*el > le: *''elbed''- > ''lebedь'' (тук обаче се наблюдава двойственост: *''аlbed''- > ''lаbedь'')
*al > la / lo: *''alkъtь'' > ''lakъtь'' (в диалекта, от който произлизат южнославянските езици и словашки) / ''lokъtь'' (в диалекта, от който произлизат полски, руски, чешки)
*ar > ra / ro: *''arb''- > ''rabъ'' / ''robъ''.
В старобългарски има засвидетелствани форми, при които промяната е извършена чрез вмъкване на гласна, напр. алъчьнъ, но и лачьнъ (гладен).
1.4 Други промени
1.4.1 Развой на сричкотворните съгласни
Индоевропейските сричкотворни сонанти ''r'', ''l'', ''m'' и ''n'' в ранния праславянски имат рефлекси ''ir'', ''ur'', ''il'', ''ul'', ''im'', ''um'', ''in'', ''un'', а в по- късния: ''ьr'', ''ъr'', ''ьl'', ''ъl'', ''ьm'', ''ъm'', ''ьn'', ''ъn''. При отваряне на сричката тяхната промяна протича по следния начин:
* ьm, ьn > ę: ''pamętь'', ''językъ'', ''desętъ'' и др. При глаголи от типа ''pęti'', ''pьnọ'' възниква редуване ę : ьn.
* ъm, ъn > ọ: ''dọti'', ''dъmọ'' (тук възниква редуване ọ : ъm).
* Промяната на ''ьr'', ''ьl'', ''ъr'', ''ъl'' не е еднаква на цялата славянска територия:
Старобългарски, срьдьце, влъкъ, прьстъ, тръгъ
Български, сърце, вълк, пръст, търг
Руски, сердце, волк, перст, торг
Чешки, srdce, vlk, prst, trh
Полски, serce, wilk, targ
Сръбски / хърватски, srce, vuk, prst, trg
1.4.2 Отпадане на краесловните съгласни
Съгласните в края на думата (най-често шумовите s, t, d) отпадат в късния праславянски, напр.: *''vilkos'' > ''vlъkъ''. Има случаи и с отпадане на краесловно r, напр.: ''mater'' > ''mati''. Носовите съгласни в края на думата отпадат или без компенсация, или под въздействието им се образуват носови гласни.
Съгласните в края на предлозите ''iz'', ''bez'', ''ot'' се запазват, поради това, че те образуват акцентни цялости със следващите думи.
1.4.3 Преместване на сричковата граница в думата
Отваряне на сричката вътре в думата се осъществява и чрез преместване на границата на сричката така, че звучността в нея да стане възходяща, а крайната съгласна се присъединява към следващата сричка (''nes-ti'' > ''ne-sti''), като в някои случаи или се слива със следващата съгласна (''nes-som'' > ''ne-sъ''), или се дисимилира (''plet-ti'' > ''ple-sti''). В други случаи тази съгласна изпада, защото в късния праславянски не са допустими съчетания от две експлозивни съгласни (''tep-ti'' > ''teti''), а също и от експлозивна и фрикативна съгласна (''greb-som'' > ''grě-sъ'').
2 Използвана литература
*Иван Куцаров, ''Сравнителна граматика на славянските езици'' (лекции в СУ, 1978-1979)
*''Увод в изучаването на южнославянските езици'', БАН, С. 1986


Готварска книга: Пържени тиквички с подлучен сос

Готварска книга: Рецепти
1 Приготвяне
Кората на тиквичките се изстъргва и се нарязват на филии (кръгчета), не по-тънки от 1 см, оставят се да престоят 15 мин., за да се изцеди част от сока им, овалват се в брашно и се изпържват в загрятата мазнина до златисто оцветяване. По желание преди пържене могат да се мариноват със зехтин, бяло вино, да се осолят или намажат с копър.
Чесънът се стрива със солта и се смесва с киселото мляко, нарязания на ситно и скълцан копър и 2-3 супени лъжички от горещата мазнина. С получения сос се заливат разпределените на порции изпържени тиквички. По желание тиквичките се наръсват допълнително със счукани орехови ядки.


Строителна статика

ПЪРВА ЧАСТ
; 1. Дефиниции и конвенции
:''Използвани означения. Разрезни усилия. Премествания. Линии на влияние. Степени на свобода.''; 2. Статически определими системи
; 3. Силов метод
; 4. Деформационен метод
; 5. Нелинейни системи
ВТОРА ЧАСТ
; 6. Греди
:''Конзола. Проста греда. Непрекъсната греда. Герберова греда.''; 7. Ферми
; 8. Рамки
; 9. Дъги
ПЪЛНО СЪДЪРЖАНИЕ
СХЕМИ И ИЛЮСТРАЦИИ
ЛИТЕРАТУРА