Възвратни притежателни местоимения

Големи затруднения поражда употребата на притежателните местоимения в говоримата и писмената реч. По-конкретно, проблемно е гнездото ''„свой'', ''своя'', ''свое'', ''свои''“.
За източник на примери ще вземем следния откъс от изречение: „Поради това в нашите бележки ние се стремяхме в рамките на нашите възможности да правим нееднопосочни сравнения на новонормираните институти с тези на ЗЗД, ...“. (Соломон Розанис)
В първия случай подлогът упражнява действие върху обект, който му принадлежи. Аз съм подлогът, бележките са мои. Той е подлогът и се стреми да бъде ясен в своите бележки. Ето и правилното склонение за всички родове и числа в българския език.
*''Поради това в моите бележки аз се стремя да бъда ясен.''*''Поради това в своите бележки той се стреми да бъда ясен.''*''Поради това в своите бележки тя се стреми да бъда ясна.''*''Поради това в своите бележки то се стреми да бъда ясно.''*''Поради това в нашите бележки ние се стремим да бъдем ясни.''*''Поради това във вашите бележки вие се стремите да бъдете ясни.''*''Поради това в своите бележки те се стремят да бъдат ясни.''
Грешно е обаче да се каже: „Поради това в неговите бележки той се стреми да бъде ясен.“, когато бележките принадлежат на подлога той. Така казано, изречението дава информация, че някой има достъп до бележките на друго лице, което е него, и затова той прави нещо с неговите бележки. Същевременно се цели да се съобщи, че подлогът извършва действие върху свои собствени бележки.
Ако обаче в ситуацията участват две лица, първото от които е подлогът и не притежава бележки, а второто е друго лице и притежава бележки, то е допустима конструкцията (принципно) от по-горе.
*''Той (Иван) чете неговите бележки (на Иво).''*''Тя (Ивана) чете нейните бележки (на Ива).''*''То (детето) чете неговите бележки (на другото дете).''
В този случай той извършва действие върху обект, който принадлежи на друго лице.


Българско-немски разговорник

100px|border|right|Flag of Germany
1 Немската азбука
Aa, Bb, Cc, Dd, Ee, Ff, Gg, Hh, Ii, Ji, Kk, Ll, Mm, Nn, Oo, Pp, Qq, Rr, Ss, Tt, Uu, Vv, Ww, Xx, Yy, Zz,
2 Фонетика
а, бе, це, де, е, еф, ге, ха, и, йот, ка, ел, ем, ен ,о ,пе ,ку ,ер ,ес ,те ,у ,фау ,ве ,икс ,ипсилон ,цет
3 Граматика
Съществително име
#винаги се пише с главна буква;
#има три рода (м.р., ж.р., ср.р.), които се определят с пълния член der(м.р.), die(ж.р.), das(ср.р.) в именителен падеж,единствено число;
#има два члена:определителен (по горе) ,който се скланя в четири падежа,и неопределителен: ein, eine, ein-само в ед. число, който има и отрицателна форма: kein, keine, kein само в ед.число и keine за мн.число;
#съществителното име има и четири падежа: именителен (Nominativ), родителен(Genetiv), дателен (Dativ) и винителен (Akkusativ);
Прилагателно име
* характеризира лица,предмети,понятия,качества.То определя съществителното.Затова в изречението се
(за разлика от българския език);
* има склонение-силно,когато пред него няма член,и слабо,когато пред него има член или местоимение;
* степенува се чрез наставки.Наставката за сравнителна степен е -er; а за превъзходна степен наставката е -est(st).
** Изключенния:gut-besser-best;
*** viel-mehr-meist;
*** wenig-weniger-wenigst(windest);
* при сравняване на качестата на два предмета употребяваме "wie". (Das ist so gut wie jener. Това е толкова хубаво, колкото другото.)


Българо-гръцки разговорник

1 Работа в туризма
*Кой е управителят на заведението/на ресторанта?
:''Ποιος είναι ο διευθυντής του μαγαζιού/ του εστιατορίου;''*Сега започва туристическият сезон/период.
:''Τώρα αρχίζει η τουριστική εποχή/ σαιζόν.''*Имате ли възможност да ме настаните някъде?
:''Έχετε την δυνατότητα να με τοποθετήσετε κάπου;''*Ще желаете ли да Ви (за)плащам наем?
:''Θα θέλετε να σας πληρώνω ενοίκιο;''*Може би си търсите персонал/човек, с който да допълните/попълните персонала си?
:''Μήπως ψάχνετε άτομο να συμπληρώσετε το προσωπικό σας;''*Колко сте склонен да ми плащате дневно/седмично/месечно?
:''Πόσο είστε διατεθειμένοι να μου πληρώνετε ημερήσια/την εβδομάδα/τον μήνα;''*Какви задължения ще имам на тази длъжност?
:''Τι υποχρεώσεις θα έχω σε αυτη τη θέση;''*Колко се очаква да ме държите?
:''Πόσο αναμένεται να με κρατήσετε;''*Мога да пиша и чета правилно на гръцки.
:''Μπορώ να γράφω και να διαβάζω σωστά Ελληνικά.''*Говоря три (чужди) езика: български, английски и немски.
:''Μιλάω τρεις (ξένες) γλώσσες: βουλγαρικά, αγγλικά και γερμανικά.''*Кога/кой ден можем да сключим договор?
:''Πότε/ποια μέρα μπορούμε να υπογράψουμε ένα συμβόλαιο;''*С трудов договор ли ще работя?
:''Με σύμβαση εργασίας θα δουλεύω;''*Ще работя ли с осигуровки/здравни осигуровки/социални осигуровки?
:''Θα δουλεύω με ασφάλειες /ασφάλειες υγείας/κοινωνικές ασφάλειες;''*Изисквате ли изпитателен период?
:''Ζητάτε μια δοκιμαστική περίοδος;''*С каква продължителност е изпитателният период?
:''Πόσο είναι η διάρκεια της δοκιμαστικής περιόδου;''*Мога ли да получа аванс от Вас?
:''Μπορώ να πάρω μια προκαταβολή από εσάς;''*Можете ли да ми платите в аванс?
:''Μπορείτε να μου πληρώσετε προκαταβολή;''

Езици
Гръцки език


Списък на знания и умения за попълване на автобиография

Тази статия има за цел да изброи изчерпателно знанията и уменията по съответните категории, които най-често може да попаднат в новосъставяна автобиография и които работодателите посочват като търсени. Тя е в помощ на всеки начинаещ, който за първи път пише своето CV и трудно може да формулира подходящи знания и умения.
1 От областта на ИТ във финансите и счетоводството
*ERP, SAP
*Счетоводен софтуер
*Еxcel (изброяват се специфични функции като ''vlookup'', ''hlookup'' и т.н., както и други дейности, извършвани с Excel: ''pivot tables'').
2 От областта на емоционалната интелигентност
*Умения за водене на преговори
*Умения за работа в екип
*Умения за убеждаване
*Умения за общуване с клиенти лице в лице/по телефона
*Умение за презентиране пред тясна/широка аудитория/публика
*Организираност
**Организираност на работното място (бюрото например)
*Отговорност
*Високо равнище на самодисциплина
*Способност за интензивна работа
*Внимание към детайлите
*Умение за делегиране на отговорности = умение за разпределяне на работата между подчинените служители (обратното на желанието да вършите всичко сами)
3 От областта на финансите и счетоводството
*SWIFT
*US GAAP
*CFA
*CIMA
*ACCA
*МСС
*МСФО
*Справки в ЦКР
*Нормативна база
**Данъчно законодателство
**Счетоводно законодателство
**Банково законодателство
***Наредби на БНБ
**Познаване на Базелските споразумения
***Базел I
***Базел II
***Базел III
*Счетоводно приключване на фирма
*Работа с АПИС
*Работа с Търговския регистър към АП

Автобиография


Работа с GMT под Windows

Generic Mapping Tools (Универсални картографски инструменти, GMT) е набор от програми с отворен код за обработка и визуализация на информация в двумерен и тримерен вид, растеризация, филтрация и други алгоритми за обработка на изображения в различни картографски проекции. Посредством GMT се създават професионални карти за илюстрация в печатни и електронни издания, включително и в Уикипедия.
В тази статия с помощта на пример се описват принципите на създаване на географски карти с помощта на GMT, като се обсъждат някои особенности при работата под операционната система Windows.
1 Увод
Подробно описание на Linux версията на GMT на английски език има на сайта на Хавайския университет. Дистрибутивът на Windows версията на GMT <ref> включва архив с обем 15 Мбайта с официална документациея за Linux версията във формати w:PDF и w:HTML. Тази документация обаче е бедна откъм примери за изпълнение на картографски задачи.
Рускоезичните материали за работа с GMT са фрагментарни. Една от малкото статии в Интернет се отнася за Linux версията на GMT и не е приложима напълно за Windows версията.
2 Инсталиране на GMT под Windows
2.1 GMT
Дистрибутивът под Windows съдържа:
* Базово инсталиране на GMT (GMT_basic_install.exe) с големина 17 Мбайта, включващо данни със средна детайлност за береговата линия;
* Детайлна информация за бреговата линия (GSHHS_highfull_install.exe) с големина 37 Мбайта;
* Документация (GMT_pdf_install.exe) с големина 15 Мбайт.
Трите файла се активират низависимо в произволна последователност. Програмата се инсталира на адрес C:\programs\GMT, без допълнителни настройки. Утилитите на командния ред са на адрес C:\programs\GMT\bin. Ето и останалите адреси:
Ключови каталози на Windows инсталацията на GMT (C:\programs\GMT…)
Подкаталог, Пояснения
\bin, Утилити на командния ред
\share\doc\gmt\pdf, Документация в PDF-формат
\share\doc\gmt\html, Документация в HTML-формат. Удобна е за първоначално запознаване, тъй като има по-удобни средства за навигация.
\share\doc\gmt\examples, Примери за работа с GMT. Всеки от 23-те примера съдържа команден файл и всички необходими за работата му данни. Резултат от работата на всеки команден файл е създаването на графични изображения като PostScript файлове, удобни за разглеждане и редакция.
\share\pslib, Таблици за кодиране на символи в различни езици. Кодирането на кирилица е във файла ISO-8859-5.ps.
Пътят до ключовите каталози по време на инсталацията се вписват в регистъра на Windows, така че, за извикване на утилит от командния файл не се изисква пълно описание на пътят до него.
2.2 GhostScript и GSView
Изходния файлов формат на GMT е PostScript. За разглеждане на изображенията и преобразуването им в различни графични формати е необходимо инсталирането на някакъв утилит за разглеждане на PostScript файлове. Най-популярна е безплатната програма GhostScript, която може да се изтегли от сайта на разработчиците.
За нормална работа с PostScript файлове трябва да се инсталират две програми: интерпретатор на PS файлове GhostScript и графическа обвивка за разглеждането им GSView. С инсталирането им, програмите са готови за работа като PS-файловете се избират стандартно с двойно кликване на мишката.
2.3 Цифров модел на релефа
За създаване на физически и топографски карти са необходими данни за височина на терена. Най популярни безплатни бази данни за релефа са GLOBE с разделителна способност от 900 м които могат да се свалят от сайта на Националния център за геофизически данни към w:NOAA. Данните са разделени в 16 файла с големина от 6 до 59 Мбайта, всеки от които се отнася за определена част от земната повърхност. Например h10g.gz (28 Мбайта) обхваща част от юго-източна Азия с координати 90-180° и.д. и 0-50° с.ш. На сайта има възможност да се даде заявка само за определен фрагмент от файла. Архивът се изпраща на указания имейл адрес.
Файловете се разархивират в каталога C:\programs\GMT\share\dbase. В намиращия се в тази папка файл grdraster.info се регистрират внесените файлове. Например при внасяне на всички 16 файла, файлът grdraster.info добива вида:
1 "GLOBE_G" "m" -R-180/-90/50/90 -I0.5m P i 1 0 -500 a10g
2 "GLOBE_G" "m" -R-90/0/50/90 -I0.5m P i 1 0 -500 b10g
3 "GLOBE_G" "m" -R0/90/50/90 -I0.5m P i 1 0 -500 c10g
4 "GLOBE_G" "m" -R90/180/50/90 -I0.5m P i 1 0 -500 d10g
5 "GLOBE_G" "m" -R-180/-90/0/50 -I0.5m P i 1 0 -500 e10g
6 "GLOBE_G" "m" -R-90/0/0/50 -I0.5m P i 1 0 -500 f10g
7 "GLOBE_G" "m" -R0/90/0/50 -I0.5m P i 1 0 -500 g10g
8 "GLOBE_G" "m" -R90/180/0/50 -I0.5m P i 1 0 -500 h10g
9 "GLOBE_G" "m" -R-180/-90/-50/0 -I0.5m P i 1 0 -500 i10g
10 "GLOBE_G" "m" -R-90/0/-50/0 -I0.5m P i 1 0 -500 j10g
11 "GLOBE_G" "m" -R0/90/-50/0 -I0.5m P i 1 0 -500 k10g
12 "GLOBE_G" "m" -R90/180/-50/0 -I0.5m P i 1 0 -500 l10g
13 "GLOBE_G" "m" -R-180/-90/-90/-50 -I0.5m P i 1 0 -500 m10g
14 "GLOBE_G" "m" -R-90/0/-90/-50 -I0.5m P i 1 0 -500 n10g
15 "GLOBE_G" "m" -R0/90/-90/-50 -I0.5m P i 1 0 -500 o10g
16 "GLOBE_G" "m" -R90/180/-90/-50 -I0.5m P i 1 0 -500 p10g
Ако някой от тези 16 файла липсва, то съответния ред се заменя със символа # в първа позиция. При формиране на изображението на релефа обръщението към съответните данни става според номера, който стои в началото на реда. Задължително изискване е номерата да са уникални, без значение на кой ред какъв номер стои.
Съществува и по-подробна база данни за релефа на земната повърхност: базата STRM3 (с разрешителна способност от 90 м) и базата STRM1 (на територията на САЩ с дискретизация от 30 м), които могат да се свалят от сайта на w:НАСА .
Например файлът съдържа информация за релефа на земната повърхност в диапазона 43—44° с.ш. и 132—133° и.д. Файлът N43E132.hgt с големина 2,8 Мбайта съдържа информация за земната повърхност през 3 секунди във вид на двубайтови числа. Този файл има друг формат в сравнение с файловете на проекта GLOBE и при еднакво покритие на територията е около 100 пъти по-голям по размер (като има 10 пъти по-добра разрешителна способност). Този файл се преобразува във формат GRD, приет в GMT, посредством командата:
xyz2grd N43E132.hgt -Dm/m/m/1/0/=/= -GN43E132.grd -R132/133/43/44 -I3c -N-9999 -ZTLhw
Значението на параметрите на командата се описват по-нататък.
2.4 Батиметрична информация
За да се изобразят върху картите дълбочините на световния океан, се използват данни за релефа на морското дъно, например от сайта.
2.5 Поддръжка на шрифтове на кирилица
Кирилизацията на GMT става със зареждане на кодова таблица ISO-8955-5 посредством утилита gmtset.exe. В началото на командния файл се постави реда
gmtset CHAR_ENCODING ISO-8859-5
Използването на кодова таблица ISO-8859-5 не решава проблемът с кирилизацията на GMT по две причини:
* Таблицата за ISO-8859-5 е пренесена от Linux-версията без промяна, като кодировката се различава от стандартната кирилизация на Windows - cp1251. Например, буквите А-Я, а-я (без буквите Ё, ё) в cp1251 заемат диапазона 192—255, а в ISO-8859-5 — 176—239, т.е. е изместена с 16 символа. Буквите E,ё в cp1251 заемат кодове 168, 184, а в ISO-8859-5 — 161, 241;
И в двете кодови таблици ISO-8859-5 и cp1251 липсват символите /ring и /quotesingle, с които в GMT се обозначават градусите и минутите. Затова при изрисуване, например, на координатна мрежа, програмата изкарва предупреждение и вместо тези символи символов оставя пробели.
Решението на този проблем е отредактирването на файла, в който е записана таблица на кодиране:
* Да се замени таблицата на изходната Linux версия със стандартната таблица cp1251;
* Да се изберат два кода, които в кодировка cp1251 не се използват на практика и да се заменят със символите /ring и /quotesingle.
Файловете с кодировъчните таблици се намират в каталога C:\programs\GMT\share\pslib\. Кодировката по подразбиране се съдържа във файла Standard+.ps, а кодировката ISO-8859-5 — във файла ISO-8859-5.ps. За да се съхрани многоезична поддръжка на GMT, трябва да се коригира файла ISO-8859-5.ps. Ако многоезичната поддръжка не е астуална, може да се поправи файлът Standard+.ps. В този случай даже не е необходимо превключване на кодовата таблица посредством командата gmtset, както е показано по-горе.
Препоръчителното съдържание на файла Standard+.ps е следното (текстът може да се прекопира от екрана във файл):
/Standard+_Encoding [
/.notdef /.notdef /.notdef /.notdef /.notdef /.notdef /.notdef /.notdef
/.notdef /.notdef /.notdef /.notdef /.notdef /.notdef /.notdef /.notdef
/.notdef /.notdef /.notdef /.notdef /.notdef /.notdef /.notdef /.notdef
/.notdef /.notdef /.notdef /.notdef /.notdef /.notdef /.notdef /.notdef
/space /exclam /quotedbl /numbersign /dollar /percent /ampersand /quoteright
/parenleft /parenright /asterisk /plus /comma /minus /period /slash
/zero /one /two /three /four /five /six /seven
/eight /nine /colon /semicolon /less /equal /greater /question
/at /A /B /C /D /E /F /G
/H /I /J /K /L /M /N /O
/P /Q /R /S /T /U /V /W
/X /Y /Z /bracketleft /backslash /bracketright /asciicircum /underscore
/quoteleft /a /b /c /d /e /f /g
/h /i /j /k /l /m /n /o
/p /q /r /s /t /u /v /w
/x /y /z /braceleft /bar /braceright /tilde /.notdef
/ring /quotesingle /quotesinglbase /afii10100 /quotedblbase /ellipsis /dagger /daggerdbl
/Euro /perthousand /afii10058 /guilsinglleft /afii10059 /afii10061 /afii10060 /afii10145
/afii10099 /quoteleft /quoteright /quotedblleft /quotedblright /bullet /endash /emdash
/tilde /trademark /afii10106 /guilsinglright /afii10107 /afii10109 /afii10108 /afii10193
/space /afii10062 /afii10110 /afii10057 /currency /afii10050 /brokenbar /section
/afii10023 /copyright /afii10053 /guillemotleft /logicalnot /hyphen /registered /afii10056
/degree /plusminus /afii10055 /afii10103 /afii10098 /mu1 /paragraph /periodcentered
/afii10071 /afii61352 /afii10101 /guillemotright /afii10105 /afii10054 /afii10102 /afii10104
/afii10017 /afii10018 /afii10019 /afii10020 /afii10021 /afii10022 /afii10024 /afii10025
/afii10026 /afii10027 /afii10028 /afii10029 /afii10030 /afii10031 /afii10032 /afii10033
/afii10034 /afii10035 /afii10036 /afii10037 /afii10038 /afii10039 /afii10040 /afii10041
/afii10042 /afii10043 /afii10044 /afii10045 /afii10046 /afii10047 /afii10048 /afii10049
/afii10065 /afii10066 /afii10067 /afii10068 /afii10069 /afii10070 /afii10072 /afii10073
/afii10074 /afii10075 /afii10076 /afii10077 /afii10078 /afii10079 /afii10080 /afii10081
/afii10082 /afii10083 /afii10084 /afii10085 /afii10086 /afii10087 /afii10088 /afii10089
/afii10090 /afii10091 /afii10092 /afii10093 /afii10094 /afii10095 /afii10096 /afii10097
] def
Ако се заменя съдържанието на файла ISO-8859-5.ps, първият ред трябва да бъде следния:
/ISO-8859-5_Encoding [
3 Работа с GMT. Пример
3.1 Създаване на изображение за релефа
Преди да се започне изрисуването на картата, трябва да се преобразува цифровия модел на релефа в растерно изображение. Да вземем за пример фрагмент от базата GLOBAL (а именно — Юго-източна Азия във файла h10g, тъй като ще рисуваме карта на Приморския край). Този фрагмент се взима от архива h10g.gz, разархивира се с програма поддържаща формата gz, поставя се в каталога C:\programs\GMT\share\dbase, като се прави регистрация във файла grdraster.info на същия каталог посредством добавянето на ред от вида:
8 "GLOBE_G" "m" -R90/180/0/50 -I0.5m P i 1 0 -500 h10g
Преобразуването на цифровия модел на релефа в растр става с командата:
grdraster 8 -R90/180/0/50 -Gh.grd
Значението на параметрите на командата grdraster са указани в таблицата:
Параметър, Пояснение
8, Номер, под който изходния файл е регистриран във файла C:\programs\GMT\share\dbase\grdraster.info.
-R90/180/0/50, Областта, която се преобразува в растер. В дадения пример се преобразува областта 90-180° и.д., 0-50° с.ш., т.е. целият диапазон от координати за файла h10g. Ако по-нататък няма да се създава карта за цялата територия, то за икономия на време и място е желателно да се преобразува само нужния фрагмент. Например, за картата на Приморския край е достатъчно (с малък запас) -R129/141/42/50.
-Gh.grd, Име на изходния файл (h.grd).
3.2 Създаване на полусенки
За създаване на по-реалистични изображения върху физически карти е желателно да се използват полусенки, които подчертават особености на релефа. Създава се усещане за осветеност на обекта от някакъв виртуален източник на светлина и впечатление и впечатление за обемност на изображението. За тази цел се създава растерно изображение на полусенките и при изрисуване на картата се налага върху основното изображение на релефа. В този случай се използва утилита grdgradient и изображението на релефа, създадено от предната стъпка:
grdgradient h.grd -Ne0.3 -A100 -M -Ghi.grd
Значението на параметрите за командата grdgradient са указани в таблицата:
Параметър, Пояснение
h.grd, Изходен файл с изображението, по което се оформят полусенките.
-Ne0.3, Интензивност на полусенките в относителни единици. В дадения случай — 0,3
-A100, Положение на виртуалния осветяващ източник. В дадения пример азимутът на зсточника е 100° по часовата стрелка от север, т.е. югоизточно на 10°.
-M, ?
-Ghi.grd, Име на изходния файл (hi.grd).
3.3 Палитра на релефа
Палитрата на релефа се задава във файл, като се задава съответствието между височината на релефа и цвета, който се нанася на съответния участък. По-долу е показан пример на палитра. Да наречем файла mount.cpt:
#file mount.cpt
#COLOR_MODEL = RGB
#
0 96 185 96 200 16 122 47
200 16 122 47 500 232 215 125
500 232 215 125 1000 161 67 0
1000 161 67 0 1500 130 30 30
1500 130 30 30 2200 110 110 110
N 0 97 71
F 255 0 0
B 0 97 71
Редове 1 и 3 са коментарии.
В ред 2 (#COLOR_MODEL = RGB) се обявява цветовия модел (RGB).
В редове 4—8 се задава съответствието между височината и цветовете. Всеки ред има формат
Hmin R1 G1 B1 Hmax R2 G2 B2,
където Hmin и Hmax са минималната и максималната височини в диапазона; R1, G1, B1, и R2, G2, B2 са соответстващите цветове във формата RGB. Цветовете, в интервала между Hmin и Hmax се изчисляват посредством линейна интерполация интерполяцией на граничните цветове R1G1B1 и R2G2B2.
Редовете, започващи със символите B, F, N определят цвета на фона (когато височината на точката е по-малка от долната граница на интервала), предния план (когато височината на точката превишава горната граница на зададения интервал) и точки, в случаите когато височината на релефа е неизвестна.
В редове 4—8 числата са разделени с табулация, в останалите редове - с пробели. Количеството редове, задаващи отделните интервали за височините са неограничени. Диапазонът на височините трябва да притежават съседни граници, т.е. Hmax на един от редовете трябва да е равен на Hmin на друг ред (освен минималната Hmin и максималната Hmax) граница на целия интервал. Ако някъде границите се припокриват или има прекъсване между тях, това се отчита като грешка.
3.4 Изрисуване на релефа
За изрисуване на релефа се използва утилита grdimage:
grdimage h.grd -Ihi.grd -R130/42/140.8/49.8r -JB135/46/42/50/6i -Cmount.cpt -K > map.ps
Параметър, Пояснение
h.grd, Изходния файл с изобразяване на релефа.
-Ihi.grd, Изходния файл с изобразяване на полусенките (hi.grd).
-R130/42/140.8/49.8r, Координати на показваната територия.
-JB135/46/42/50/6i, Вид и параметри на картографската проекция.
-Cmount.cpt, Файл с описание на цветовата палитра за изобразяване нарелефа.
-K, Ключ, указващ, че изготовката на изходния файл с дадената команда не е завършено.
> map.ps, Пренасочване на изходящите потоци от стандартното устройство за изход (монитор) към файла map.ps.
3.5 Изрисуване на водни обекти, граници и координатната мрежа
pscoast -R -J -S151/190/255 -O -K -Df -B2g1 -W0.25p,royalblue -Na/1p,white -Ia/0.25p,blue -Lf141.7/-43.5/-43/200 >> map.ps
Параметър, Пояснение
-R, Координати на изобразяваната територия. Тъй като числени данни не са указани, се вземат данните от Параметъра -R на предната команда.
-J, Вид и Параметъри на картографската проекция. Тъй като числени данни не са указани, се вземат данните от Параметъра -R на предната команда.
-R130/42/140.8/49.8r, Координати на изобразяваната територия.
-JB135/46/42/50/6i, Вид и Параметри на картографската проекция.
-S151/190/255, Цвят за изрисуване на (R/G/B) водната повърхност.
-K, Ключ, указващ, че създаването на изходния файл с настоящата команда не е завършено.
-O, Ключ, указващ, че командата е продолжение на предна команда.
-Df, Качество на изрисуване на границите на водните басейни.
-B2g1, Изписване на координатите и координатната мрежа. Числовите значения на координатите се представят през 2 градуса, а координатните линии през 1 градус.
-W0.25p, royalblue, Линия за изрисуване на границите на водните басейни. Дебелина на линията 0,25, цвят — тъмносин (royalblue).
-Na/1p, white, Линия за изрисуване на граници. Дебелина на линията 1, цвят — бял (white). Символът «а» означава, че линията се отнася за всички видове граници.
-Ia/0.25p, blue, Линия за изрисуване на реки.
Lf141.7/-43.5/-43/200, Изписване на мащабната линия.
>> map.ps, Изходните данни на програмата се дописват в края на файла map.ps.
4 Забележки
ru:Работа с GMT под Windows


Страшни зверове

Втурнало се магарето да бяга към гората. По пътя го срещнал старият овен и го запитал:
- Къде бягаш тъй приятелю?
- Бягам от хората.
- Защо бягаш?
- Защото не мога да трая повече - спяло се пред дългоухото. - До гуша ми дойде. Есен ли се зададе - хайде магарето ще носи кошове с ябълки от градината до къщи. Зима ли дойде - магарето ще събира яйцата в сандъци. А знаеш ли каква храна ми дават - магарешки бодили. Хвърлят ми ги и ми казват: "Яж, дано пукнеш!" Тези мъки не са за мене. Реших да побягна някъде, където магаретата живеят без труд, и там да прекарам старините си. А ти накъде си тръгнал?
- Ох, братко, братко, и аз от същата болест боледувам - отвърнал овенът. - Сватба ли се зададе: "Дръжте да заколим овена, че да нагостим сватовете." Гътне ли се някой да умре: "Овена ще заколим, за да направим помен за покойния." Пристигне ли отнякъде приятел - пак към мене поглеждат: "Хайде да му теглим ножа, че да нагостим нашия приятел." Търпях, търпях, най-сетне викнах: "Стига вече съм брал страхове!" - и се дигнах да бягам. Искаш ли да бягаме заедно?
- Защо не? Ще бягаме заедно и ще се браним един друг, ако някой ни нападне - с радост продумало магарето и потеглило подир овена.
Вървели, що са вървели, срещнали в една долчинка лисицата.
- Къде тъй, приятели? - попитала тя.
- Бягаме.
- От кого бягате? - повторила хитрата приятелка на кокошките.
Магарето и овенът й разказали.
- Ох - въздъхнала лисицата, - та и аз тъкмо от туй бягам, я. Щом чуя някъде сватбарски тъпан, сърцето ми изтръпва, защото зная, че сватбарите мислят само за едно: как да ми смъкнат от гърба хубавата кожица, за да ушият кожух на невестата. Искате ли ме с вас?
- Искаме те, кумице - отвърнали двамата бегълци и лисицата се навървила подире им.
Вървели, що вървели, навлезли вътре в гората. Там намерили едно петле. Крачи само под дърветата и се озърта.
- Брей - зарадвало се петлето, - добре, че срещнах живи души в тая пуста гора. Къде сте тръгнали, приятели?
Магарето, овенът и лисицата му разказали откъде идат и защо бягат.
- А ти - попитали го те - какво се святкаш насам-натам в тая пуста гора!
- И аз като вас бягам - отговорило им петлето. - Бягам от къщи. И как да не бягам? Дете ли се роди: "Хванете да сварим петела в тенджерата." Кумът ли пристигне, пак: "Хайде да сварим петела в тенджерата." Някой гостенин се отбие, пак: "Петела дръжте!" Дали си отраснало, дали си пропяло, дали си зачервило гребена - никой не те гледа, трябваш за трапезата. Вземете ме с вас! - помолило се то на тримата бегълци.
Станали четворица и потеглили по-нататък.
Вървели, вървели, стигнали до един кръстопът. На кръстопътя видели вълча кожа. Стъписали, но след малко се престрашили, помирисали кожата, прескочили я и пак се върнали.
- Да я вземем! - рекъл овенът. - Тая кожа е наш късмет.
- Да я вземем, защо не, само че кой ще я носи?
- Аз ще я нося - обадило се магарето, - метнете я на гърба ми!
Метнали я на магарешкия гръб и продължили пътя си. Цял ден се лутали из гората. Надвечер стигнали до една пещера. Погледнали вътре - няма никой. Влезли. А в пещерата що да видят - на средата гори огън, над огъня върху железен триножник сложена голяма тенджера. В тенджерата къкри ядене. Насядали нашите пътници край огъня. Стоплили се. Втренчили очи в тенджерата.
- Тука сме добре - рекли си те. - Като се върнат стопаните на пещерата, ако са добри хора, ще ни нагостят, ще спим при тях и утре пак ще продължим пътя си.
Магарето натъпкало вълчата кожа със слама, изнесло я вън и я провесило под дървото пред входа на пещерата.
Но да видим сега кои са били стопаните на пещерата? Там живеели един вълк, една мечка и техните деца, вълчета и мечета. Като наклали огън и сложили яденето да ври, те излезли малко на лов, докато гозбата им втаса. И не се минало ни много, ни малко - ето ги, че се навървили към своя дом. Гостите, като видели що за домакини стоят отпреде им - глътнали си езиците, вдървили се от страх.
- Добре дошли, скъпи гости! - почнали да ръмжат мечките и вълците.
- Добре заварили - отвърнали гостите с разтреперани гласове.
Най-старата мечка се разшетала - смъкнала тенджерата от огъня, сложила я на земята, донесла лъжица и поканила гостите:
- Вземете лъжиците и почвайте да сърбате, не се срамувайте.
Гостите наближили тенджерата. Всички почнали да сърбат. Яли, каквото яли, изпразнили тенджерата. Подир вечеря най-старата мечка се обадила:
- Вие, като идвате откъм селата, трябва да знаете много хубави песни. Там стават чудни сватби и хора. Я хайде да ни попеете малко.
- Защо не - отвърнало магарето, - но според обичая най-напред трябва да попее старата домакиня.
- Да попея - отвърнала мечката, седнала на задните си крака, разперила нагоре предните си лапи и започнала с дебелия си глас:
Само месо вкъщи дошло -
негонено, неканено, охранено,
само влязло в тенджерата!...
Като чули тая песен, бегълците се спогледали и зъбите им затракали. Разбрали за какво месо става дума в мечата песен. Поканили след това магарето и то да изкара една песен. Клетото магаре, никак не му било до песен, но нямало що да прави. Пропяло и то:
Я излез на двор, да видиш
що виси пред пещерата!
Я излез на двор да видиш
що виси пред пещерата!
Като чули тия думи, мечките и вълците също се спогледали помежду си и накарали едно мече да излезе и види какво има пред пещерата. Поръчали му - ако види нещо добро, да се върне и да им обади. Ако види нещо лошо, да бяга, да се не връща.
Мечето излязло боязливо и щом дигнало нагоре глава - облещило очи: под дървото пред пещерата виси обесен вълк. Изревало от ужас и търтило да бяга в тъмнината. Покачило се чак на връх планината. Домакините почакали, почакали проводили второто мече, но и то не се върнало. Почакали още малко домакините и бутнали едно вълче:
- Я излез ти да видиш що виси пред пещерата!
Вълчето също пропаднало. Така едно след друго излезли всичките мечета и вълчета и се загубили в тъмнината. Най-сетне старият вълк и старата мечка се дигнали да разберат къде пропадат децата им. Гостите помислили, че вълкът и мечката искат да ги ядат. Скокнали и те. Овенът се затекъл да излезе вън и наместо да отвори вратата, затиснал я, без да ще, с рогата си. Мечката грозно заревала. Магарето почнало да си дере гърлото по магарешки, а петелът хвръкнал нагоре, кацнал на полицата и с цялото си гърло закукуригал. Лисицата заскимтяла и се мушнала в една делва. Само опашката й останала навън.
Най-подир овенът извил глава назад, да види какво става и освободил вратата, която се отворила, и домакините изхвръкнали навън. Когато зърнали обесения вълк, те толкова се уплашили, че побягнали през девет гори в десета. Там се спрели и почнали да си приказват помежду си:
- Брей - рекла мечката, нали беше много страшно! Още не мога да дойда на себе си. Видя ли, кумчо вълчо, онова с червения гребен, като се хвърли на полицата и изкрещя: "Дайте ми въже и двамата да ги обеся на гредите!"
- А в туй време, бабо мецо - добавил вълкът, - видя ли как малкото с дългата опашка тичаше из пещерата да търси въже. По едно време то се навря в делвата, да види дали не е там скрито въжето.
- Слава богу, че отървахме кожата, опасни зверове ни бяха дошли на гости! - въздъхнала мечката и старите зверове тръгнали към планината, да дирят чедата си в драките и хралупите.
А магарето, овенът и петелът разбрали, че в гората е по-страшно, отколкото в село и се прибрали пак при хората.
Лисицата останала в делвата.


Романтизъм във Франция

В своята съпротива на идеите на френските просветители феодално-клерикалната реакция намери подкрепа в лицето на върхушката на буржоазната класа, изплашена от режима на якобинската диктатура и от мисълта, че властта може да попадне в ръцете на плебса. По тоя начин френската буржоазия подкрепи диктатурата на Наполеон, а след реставрацията на монархията влезе в компромисно съглашение с Бурбоните, които от своя страна пристъпиха отначало твърде внимателно към възстановяване само на някои права на феодално-клерикалната класа. Широките народни маси, измамени от буржоазията, още нямаха условия да се организират, а интелигенцията се раздвои – една част започна борба в името на смъртни либерални идеи изобщо за свобода. Това разделение има голямо значение за развитието на френския романтизъм – на неговото реакционно и прогресивно крило.
При тази обстановка възникна романтизмът във Франция, от една страна, като реакция, срещу идеите на просветителите и на коренния прелом, наложен от победата на Великата френска буржоазна революция, от друга – като протест компромисното и предателско поведение на буржоазията, и, от трета – като борба срещу класицизма , който въпреки известни отклонения от основните си закони продължаваше през революционния период и през време на Наполеон да бъде водещо литературно направление. Към основните изменения, станали във Франция през този период, трябва прибавим и влиянието, което упражни германската литература и по-специално немския романтизъм върху френските писатели. В това отношение значителна роля изигра книгата на една от видните представителкина френския романтизъм Жермана дьо Стал – “За Германия”.
Романтизмът през епохата на реставрацията отразява песимистичното настроение на интелигенцията, нейното разочарование от Великата френска буржоазна революция, тъга по миналото у пропадналите аристократи, отричане на просветителните идеи на XVIII в. с неговите материалистични и атеистични до някаква степен схващания. Романтизмът от първия си период е едно връщане към религията, критика не века на разума, идеализация на рицарското минало и в същото време надменно, безплодно, интелигентско презрение към възходящата и алчна буржоазия, показала истинския си лик след вземането на властта. Героите в произведенията на романтиците от епохата на реставрацията са откъснати от живота личности, създадени от прекомерното въображение на писателите, горди отрицатели на действителността, неудовлетворени и песимистично настроени хора, в които е отразен все пак животът след революцията – бъркотията и боричканията в политическия живот, трескавият ход на бързото развитие на търговията, индустрията и забогатяване на буржоазната класа.
Поетите от романтичната школа от първия период се чувстват повече свързани със смъртно ударената класа на феодалната аристокрация и с реакционно настроеното селячество, което неведнъж се е бунтувало срещу революцията. В техните произведения изобилстват от картини от природата, промените в годишните времена имат основно значение за тях придават особено лирично настроение, като с това въздействат върху психологията на героите. От голямо значение за романтиците е тайнствеността, те имат слабост към приказните сюжети. Основното начало в творчеството на романтиците е въображението. Благодарение на това с нищо не ограничавано въображение романтиците създаваха невъзможни и невероятни несвързани с действителността герои. Измисляха различни заплетени положения, сложни интриги на действието. В техните произведения случайността играе голяма роля. Всичко това прави композицията в романите им нестройна, действията в пиесите немотивирани и чувството в тяхната поезия много често се разлива или в прекалена сантименталност, или в пуст и несъдържателен патос.
През първия период на епохата на френския романтизъм писталелите – романтици начело с Шатобриан са разочаровани от съществуващия хаос, настроени са песимистично, търсят отдушник в идеализацията на миналото или пък в екзотиката на далечните страни.Писателите романтици са обладани от религиозен дух, поддръжници са на реставрацията на монархията гледат с недоверие и дори с неприязън към широките слоеве на населението и с презрение на възходящата и алчна буржоазия. Тези писатели са още далеч от епохата на първите критически реалисти, които ще погледнат действителността право в очите и майсторски ще я разкритикуват. Героите в произведенията на първите романтици са в конфликт с обкръжаващата ги действителност – те са отрицатели на живота, горди, неудовлетворени личности. В тези герои е отразен целия хаос и несигурност на недовършената революция.
Скоро обаче настъпва нов период в епохата на романтизма, насочен срещу класицизма, но в името на свободната личност в смисъл на счупване всички канони под влиянието на немската класическа литература, особено на Шекспир.
И ето новата школа става вече бурно движение, което се мъчи с всички сили да се наложи. На чело на романтизма като активна школа застава младият, едва двадесет и пет годишен голям поет Виктор Юго. През 1827 година той публикува знаменитият си предговор към пиесата “Кромуел” и дава лозунгите за борба. Романтизмът е реакция срещу правилата на класиците, той е освобождение на човешката личност, той е лирика и в поезията, и в художествената проза.Теофил Ботие, младият даровит поет и възторжен последовател на Виктор Юго пише “Предговор на “Кромуел”светеше пред погледите ни, както десетте божи заповеди са сияли на планината Синай. Аргументите на Виктор Юго се виждаха безапелационни.”
Около Виктор Юго се наредиха почти всички даровити, едва начеващи писатели. Начело на движението застанаха и млади критици като Сент Бьов, които после добиха световна слава. Литературният романтизъм нахълта във всички области – в живописта, в музиката, дори и в политиката. Революцията не засегна само литературните идеи и форми. Тя навлезе и в областта на езика. Свободата бе прогласена напълно. Езикът на новите поети трябваше да стане годен инструмент, за да изразява новите чувства и свободния полет на въображението. Много думи, които по-рано нямаха място в литературния език, сега нахлуха свободно в него. Равенството беше прогласено. Във френския език нямаше вече хубави и лоши думи. Всичко, което беше плод на френския езиков гений, доби право на съществуване. И ние виждаме в произведенията на мнозина поети да се вмъкват думи дори от парижкото арго.
Но най-важното нещо, което донесоха романтиците от втория период и което остави рязка следа подир тях, е любовта към човека и човечеството. Герои на техните произведения вече не са аристократите или старите образи из гръцката митология. В стиховете, в романите и драмите на романтиците навлизат всички хора – от разочарованите и болни “от болката на века” аристократи до проститутките и отхвърлените от обществото крадци и убийци. Вдъхновението на романтиците наистина още не е реалистично, всичко от външния свят преминава пречупено и преувеличено от тях, но все пак те първи посочиха на писателите, че над всичко в изкуството стои самият живот. Макар социалното творчество на романтиците е по-скоро морализаторско, то дава насока на следващия романтизма, реализъм. Отпуснатата на воля фантазия пречеше на романтиците да гледат на живота право в лицето, но голямата любов към човека, която изпълваше произведенията им, можеше да вдъхнови по-късните велики майстори на социалния роман.
През време на втория период от развитието на френския романтизъм идеята за свободата е все още затворена в рамките на една идеализация на миналото, особено на фантастичния мир на замъци и герои от епохата на ранното средновековие. Редица писатели от този период се примиряват с действителността, като се затварят в ограничения свят на личните си преживявания. Под влиянието на надигащите се народни маси и под влиянието до известна степен на утопическия социализъм следващият период от епохата на романтизма се характеризира със симпатии на писателите към революционно-демократическите движения. Най-типичен представител на този стадий от развитието на френския романтизъм е Виктор Юго, който написа много борчески стихове и който в своите романи заедно с другия вече много близък до реализма романтик Евгени Сю представи нови геро от низините, а чрез образа на младия Гаврош се помъчи макар и доста смътно да представи човека на бъдещето. Разбира се, макар някои от романтиците, като Виктор Юго, Жорж Санд и др., проявиха борчески качества, те бяха твърде далеч от позициите на социализма, не можеха да почувстват каква историческа роля ще играе пролетариатът, въпреки че бяха свидетели, а някои дори участници в първата негова революционна проява – февруарската революция от 1848г.
Във всеки случай не може и не бива да се замъглява или отрича фактът, че най-прогресивните, най-човеколюбивите, най-чувствителните от френските романтици бяха ярки поддръжници на ония политически движения, чийто лозунги, макар и неясни, макар и ненаучни, макар и изпълнени със сантиментално-мелодраматически елементи, зовяха към свобода, към благо състояние и равноправие на жената, към създаване на такива условия, които ще спасят децата на народа от израждане и ще подпомогнат тяхното образование и възпитание.
Тези прогресивни писатели-романтици стояха очевидно на демократични позиции, а някои от тях , като Виктор Юго, с патоса на своите произведения въздействаха и мобилизиращо на широките народни маси.
През този последен свой период френският романтизъм е раздвоен. Някои от неговите последователи се отклониха от борческия път на Виктор Юго или на Жорж Санд и тръгнаха по пътя на чистото изкуство като Теофил Готие и парнасците или станаха родоначалници на декадентското изкуство начело с Бодлер.
Романтизмът във Франция, както и във всички страни на Западна Европа, не е единствен. И макар че през периода на неговото оформяне като литературно направление реакцията се намира във възход, още в дните на всемогъщото влияние на Шатобриан, Жозеф дьо Местр и Луи дьо Боналд се развива прогресивният романтизъм, намерил в лицето на Жермена дьо Стал и на Бенжамен Констан, ако не пълнокръвните си изразители, то поне своите зачинатели.
Етапите в развитието на френския романтизъм не могат в никакъв случай да се разграничат съвсем строго, защото дори и в момента, когато се очертава надмощието на реакционната или демократична идеология, се зараждат и противници на тази идеология. Развитието както на реакционния, така и на прогресивния романтизъм във Франция е свързано с големите обществени движения, разтърсили страната от 1789 до 1848г.
Развитието на френския романтизъм вече като организирано и боево направление започва от 1824г., когато един от ревностните негови агитатори, писателят и ученият библиофил Шарл Нодие, бива назначен за библиотекар на Аресенала. Тук в доста просторното помещение той събира кръжок от писатели и художници, между които Виктор Юго, Ламартин, Алфред дьо Вини, Александър Дюма, Йожен Дьолакроа и мн.др. На тези интимни вечери в Арсенала романтиците четат своите произведения, дискутират, изработват своите боеви планове за разпространение на идеите си. През 1827г.се образува и боевата група на романтиците, известна под името “Сенакл” със свой все признат шеф Виктор Юго. Групата участва енергично в печата и брани своите идеи от нападките на реакцията. Романтиците си създават свои боеви органи, като “Литературен консерватор”, “Френска муза”, “Глобус”. Във връзка с острите противоречия в недрата на самата нова литературна школа твърде често и в самия печат на романтиците се срещат оценки на техни те произведения, които съвсем не се съобразяват с въпроса за единството на групата. Тези противоречия ще се засилват все повече във връзка с политическите събития, за да се стигне до пълен идеен разрив.
За развитието на френския романтизъм голяма роля играе и чуждото влияние. В началото личните връзки на Жермана дьо Стал и Бенжамен Констан с германските писатели, публикуването на произведението на Жермана дьо Стал “За Германия”, преводът на Шлегевелите “Лекции по драматическо изкуство, стихотворната трагедия “Валенщайн”, написана от Бенжамен Констан по подражание на Шилер, и особено краткият предговор към нея налагат все повече влиянието на германската романтична школа във Франция. От немалко значение са и сборниците с песни от испанския “Романсеро” или пък публикацията “Избрани оригинални стихотворения на трубадурите”, които се смятат за гениални предтечи на романтиците във Франция.
По-късно идва огромното влияние на английските романтици, особено на Уолтър Скот и Байрон. Самите читатели във Франция се увеличи от техните произведения, чиито преводи на френски достигат големи тиражи. Все по това време в Париж играе и английската трупа, произведенията на Шекспир имат грамаден успех. Под булото на фалшив патриотизъм привържениците на реакцията устройват скандали в зрителните зали, но новият вкус се е вече наложил и всички опити да се възкресят миналите кумири остават безуспешни.
Шатобриан.Най-крупният представител на реакционния романтизъм във Франция е Рене дьо Шатобриан (1768-1848г.). произхожда от старо аристократично семейство.Първото му съчинение е публикувано в Лондон то се казва “Опит върху революциите”,изпълнено с противоречиви идеи.В това си произведение разглежда развитието на революциите,като основно спира вниманието си на Великата френска буржоазна революция. Той критикува монархията и аристокрацията. Още в това съчинение Шатобриан се очертава като романтик, защитник на индивидуалната свобода и самотната личност.
Когато Наполеон идва на власт Шатобриан се връща в Париж. Тогава той написва своето основно съчинение “Геният на християнството”, в което прави апология на католицизма, спечелва и симпатиите на Наполеон, защото тъкмо в този момент императорът сключва известния конкордат с папата и възстановява правата на църквата във Франция. Шатобриан бива назначен на служба във френската легация в Рим, а по-късно пълномощен министър в швейцарския кантон Вале.
Смъртно наказание на ангиенския херцог възмущава убедения роялист и Шатобриан си дава оставката, като предприема пътешествие на Изток, плод н а което е книгата му “Пътуване от Париж до Ерусалим “. От 1811 нататък романтикът се отдава на политическа и дипломатическа дейност.
Ламартин. Друг виден представител на романтизма във Франция е Алфонс дьо Ламартин, роден 1790г.в град Макон.Той произлиза от обедняло аристократично семейство и от ранните си години е възпитаван в дух на католицизъм и омраза към делото на Френската революция. Едно пътуване из Италия дава възможност на Ламартин да се обогати с повече впечатления и там той пише много от стихотворенията си. През 1820г., след завръщането си от Италия, Ламартин публикува първата си стихосбирка под заглавие “Поетически съзерцания”. Сантименталният тон на тази сбирка допада много на интелигенцията на Франция, която по това време в песимистично настроение вследствие на развилите се политически събития и на разочарованието, което настъпва при първите грабителски похвати на току-що взелата властта френска буржоазия. През този период Ламартин е доста плодовит, като през 1823 г.публикува втория си сборник от стихотворения под заглавието “Нови поетически съзерцания”, а през 1830г. – трета стихосбирка “Поетически и религиозни съзвучия”. През същата година славата на Ламартин расте неимоверно и той бива избран за член на Френската академия.На връщане от едно пътуване романтикът е посетил и България, задържан у нас по-дълго, понеже се разболял. Плод на това негово пътешествие е бележитата му книга “Пътуване на Изток”, където са отделени няколко страници и за нашата страна.
Александър Дюма. В групата на френските романтици се откроява един особен писател, който, без да се отличава с особено майсторство като художник, и до днес държи в напрежение въображението, особено на младите читатели от целя свят. Този писател е Александър Дюма (1802-1870), автор на популярните романи “Тримата мускетари”, “Граф Монте Кристо” и още много други, написани съвсем популярно в духа на романтизма и под влиянието на Уолтър Скот, но без неговото дълбоко отношение към историческите проблеми.
Син на революционен генерал от армията на френската република, внук на негритянка от остров Сан Доминго, робиня на неговия дядо, издънка на стар френски аристократичен род, Александър Дюма още с идването си в Париж като младеж се включва шумно в литературния живот и става един от най-темпераментните агитатори на войнстващата романтична школа.
Александър Дюма е автор на първата драма, с която френските романтици започнаха фактически прочутата своя битка срещу класиците. Една година преди “Ернани” в Париж бе посветена драмата на Дюма “Анри III и неговият двор”с участието на великата актриса госпожица Марс. Написана под влиянието на Шекспир и с някои преки заемки от Уолтър Скот, тази пиеса се посреща добре дори и от такива писатели като Стендал, който пише, че “най-хубавите трагедии на Расин и Уолтър биха изглеждали студени в сравнение с такава пиеса като “Анри III неговият двор”.Разбира се, критичният Стендал съвсем не се увлича в своите похвали и още в същото изречение добавя, “че ако Расин и Волтер живееха в наше време и се ползваха от свободата, която дава подражанието на Шекспир, то те естествено биха създали пиеси, по-високостоящи от пиесата на господин Дюма”.
Така се развива романтизмът във Франция, започнал като израз на реакционните сили чрез произведенията на Жозеф дьо Местр, Луи дьо Боналд, Шатобриан и стигнал до революционно-демократичните позиции и мобилизиращия революционен патос на Виктор Юго и дълбоката социалност на Жорж Санд.


Романтизъм

Направление в европейската и американската литература и изкуство в края на 18 - началото на 19 в. Обявява се срещу естетиката на класицизма и Просвещението. Изразява стремеж към свобода на личността, страдание от несъответствието между идеал и социална действителност, проявява интерес към националното минало. Представители в литературата: Дж. Байрон, П. Б. Шели, В. Юго, Х. Хайне, К. Брентано, А. Мицкевич, М. Ю. Лермонтов и др. В изобразителното изкуство основоположник на романтизма е Т. Жерико, най-ярък представител - Й. Делакроа; в скулптурата - Ф. Рюд; в пейзажа - К. Фридрих, Дж. Констейбъл, У. Търнър; в портрета - О. А. Кипренски. В музиката романтизмът се характеризира с развитие на операта, песента, програмната музика: Ф. Шуберт, К.-М. фон Вебер, Х. Берлиоз, Н. Паганини, Ф. Лист, Ф. Шопен; в театъра - ярка емоционалност и драматична експресивност в актьорското изкуство: Е. Кийн, Е. Роси, Т. Салвини, М. Дорвал, П. Бокаж, П. С. Мочалов и др.
Романтизмът е общокултурно движение, което започва да се развива от края на XVIII век и постига своя апогей през първите деситилетия на XIX век. То се появява във времето на големите обществени сътресения, като Френската Революция, когато феодалната система напълно се разпада. Освен Революцията от 1789 година, по време на Романтизма се случват и следните исторически събития: Въздигането и управлението на Наполеон, както и въстанието на декабристите в Русия през 1825 година. Тези събития повлияли върху идеала за живот на хората от онези времена. Тогава много разпространени били сантиментализмът, меланхолията и песимизмът, а след свалянето на Наполеон - разочарованието и недоволството сред гражданите придобили големи размери. Главната причина за разочарованието трябва да се търси в идеологията на гражданската класа. Революцията прокламирала идеите на обикновеният гражданин, а именно - братство, еднаквост и свобода. Поколението на романтиците не вярвало в огласеността на живота. Те се отказвали от идеала за главната власт на разума и търсели утеха в емоциите и силния индивидуализъм. Едни от най-изявените романтици били Джордж Байрон (1788-1824), Михаил Лермонтов (1814-1841), Александър Сергеевич Пушкин (1799-1837), Пърси Шели (1792-1822), Самюъл Колридж {1772-1834), Виктор Юго (1805-1885) и други.
Предпоставки за появата на Романтизма
• Наложените от Класицизма и Просвещението норми, според които обществените и гражданските анганжименти са по-важни от личните желания;
• Бунт срещу наложения еснафски модел на съществуване;
• Съществуването на млади хора, аристократи по дух или произход, високо образовани, с различни изисквания към себе си и света.
Характеристика на романтическата личност
• Бунтар срещу установените модели на мислене и поведение;
• Обладан от "Мирова скръб" - носталгия, меланхолия и печал, породени не от конкретни събития, а от цялостното житейско неудовлетворение.
Изразни средства
• Пейзаж (пресъздава душевните състояния на героя);
• Романтическа ирония (поражда се несъответствие между порив и действителност);
• Романтическа гротеска (грозното се съчетава с красивото - Квазимодо).
Жанрове
• Лирика
• Исторически Романи
• Романтическа Драма
История на Романтизма
• Появява се в Германия през 1797 в град Йена. Основни представители: Новалис и Хофман;
• В Англия възниква през същата година, като се оформят две школи: Езерна школа (Колридж) и Бунтовен романтизъм - Байрон и Шели;
• В Русия романтизма се появява по-късно, към средата на XIX век, но постига изключителен успех и превръща Руската литература във водеща. Най-значимите представители са Пушкин и Лермонтов ;
• Във Франция се приемат идеите на Романтизма в първото десетилетие на XIX век, но се прочува предимно с исторически романи, а не с лириката. Основни представители са Александър Дюма и Виктор Юго.
Една от най-очарователните, но и противоречиви епохи в европейското културно развитие е Романтизмът. Като време обхваща периода от края на XVIII век и първите десетилетия на XIX век, но действителните му граници излизат извън указания период. Зараждането на романтическото светоусещане може да се съзре още в движението Буря и устрем в Германия, в русоистките идеи във Франция и в Сантиментализма (особено в Англия) от втората половина на XVIII век. Приключването на романтическата епоха също трудно се датира. Причините най-малко са две. Първо, европейският XIX век изживява синхронно разнородни направления и течения, и второ в европейските литератури романтическата философия и естетика не се установяват едновременно.
Хронологии и персоналии: Най-рано Романтизмът започва в Германия и в Англия 90-те години на XVIII век и продължава първите две-тридесетилетия на XIX век. Във Франция хронологическите му граници са от края на 20-те до към средата на века. Най-известните представители в Англия са Уилиям Уърдсуърт, Самюел Колридж, Робърт Сауди, Джордж Байрон, Пърси Биш Шели, Джон Кийтс; в Германия -Фридрих и Август-Вилхелм Шлегел, Вакенродер, Новалис, Клайст, Лудвиг Тик, Хьолдерлин, Е. Т. А. Хофман, Адалберт фон Шамисо; а във Франция-Шатобриян Жермен дьо Стал, Алфред дьо Вини, Виктор Юго, Алфред дьо Мюсе. Хайне в Гремания и Дюма във Франция стоят на границата между Романтизма и следващите направления.
Понятието романтичен има дълга история, преди да даде наименованието на литературното направление. Етимологията му се свързва със средновековното роман произведение, създадено на романски език, и романс, испански музикално-лирически жанр. Рационалистичният XVII век смята романтичното за нещо враждебно на разума, отвлечено от живота и реалната действителност. Негативна от сянка има и у просветените, които с романтичен обичайно обозначават фиктивни и необикновенни събития, а също и фантастичната литература. Това е наследство, което на границата на XVIII и XIX век се влива в наименованието на литературното и културно направление романтизъм. Самите романтици не мислят за себе си като течение с ясно определено историческо настояще, а смятат, че романтизмът се съдържа в различни степени в преходните епохи и литературни школи. Данте, Петрарка и Шекспир за тях също са романтици. Това предопределя и особената поставеност на романтизма в сравнение с други културни епохи като Ренесанс и Просвещение. Той е предимно светоглед, тип възприемане на действителността, особена нагласа към изкуството. За разлика от Ренесанса, който идва като генерална смяна на мирогледа, и от Просвещението, чиято идеология обхваща всички сфери на XVIII век, Романтизмът се разпростира в областта на изкуствата-литуратура, музика, живопис-и работи по посока на стиловото и художественото им усъвършенставне. Като исторически предпоставки за разгръщането на романтическото движение могат да се посочат големите сътресения и промени в европейските държави в края на XVIII век и първите десетолетия на следващия век. В политически план това са Френската революция (1789), Наполеоновите войни (1806-1815), а в икономически -вси по-засилващо се овеществяване на човешките интереси и отношения. Нестабилността на обществения климат, заплахите към духовността, съмнението във въздесъщността на рациото и в обективните закони това са все причини, които карат хората на изкуството да се отдръпнат от реалната действителност и да потърсят изход в имагинерните пространства на личността.
Романтическата литература се ражда именно каторезултат от търсеното на убежище, което да приюти и съхрани останките отнакърнените от обществото духовност и чувствителност. Оттук и познатото бягство на романтика от свет, което се изразява като в плътното затваряне в себе си, така и съвсем конкретното напускане на враждебната среда. Съдбата на много от романтическите поети следва този път. Байрон, Шели са принудени да изоставят родината си и умират изгнили а една от големите фигури на френския романтизъм Мадам дьо Стал-през целия си живот е подложена на гонения от страна на Наполеон.
За романтизма думата поет има свещен смисъл, пряктическата невъзможност обаче на твореца да реализира своите стремежи в реалната действителност влече след себе си ред болезнени състояния. В плана на творчеството техен израз е т. нар. мирова скръб драматичното преживяване на дисхармонията на света. Типичен пример е Байроновият сплин. В житески план резултатът е трагичен-Вакенродер, Новалис, Кийтс умират млади, Шели се удавя, Барон умира от треска, Клайст се самоубива, Хьолдерлин полудява. Разминаването между желаното и реалното определя параметрите на романтическия свят.
1 В музиката
Класицизмът, господстващ в изкуството през епохата на Просвещението, отстъпва през XIXв. мястото си на Романтизма, в сферата на който се развива муз. Творчество през първата половина на столетието.
Романтизмът възниква като идейно движение. Поражда се, от една страна от освободителната борба на народните маси против феодализма, а от друга, от разочарованието, последвало след Великата буржоазна революция (1789г.)
Това е и времето на големите обществени сътресения, като Френската революция, когато феодалната система напълно се разпада. Освен революцията от 1789 година, по време на Романтизма се случват и следните исторически събития: Въздигането и управлението на Наполеон, както и въстанието на декабристите в Русия през 1825 година.
В музикалното творчество господстващо значение придобива темата на „лиричната изповед”, особено любовната лирикаа, която най-пълно разкрива вътрешния свят на „героя”. Тази тема минава като червена книжка през цялото изкуство на Романтизма, тако се започне от камерните песни на Шуберт и се стигне до монументалните симфонии на Берлиоз, и грандиозните музикални драми на Вагнер. Нито един от композиторите класици не е създал в музиката толкова разнообразни и фино обрисувани картини от природата, толкова убедително разработени образи на копнеж и блян, на страдание и душевен порив, както романтиците.
Водещ жанр на романтичната музика е песента. Нито в епохата на Средновековието, нито в „предкласическия” XVIIв., нито в музикалното творчество на Класицизма, песента не играе първостепенна роля в професионалната музика и не успява да оформи художествените принципи на своя стил. Едва през XIXв. особено в Австрия и Германия, и именно в градската домашна среда от битовата песенна стихия се формира художествения песенен жанр романсът, който по художественото си значение не само заема място на ред със симфонията и операта, а и извънредно много влияе върху по нататъшното им развитие.
Наред с песента процъфтява и камерната клавирна миниатюра, която също така израства от битовото музициране, интимната импровизация. От подчинен вид изкуство тя се превръща в една от водещите области на музикалното творчество в новото време.
Непосредствено свързан с градския музикален бит е и разцветът на инструменталната танцова миниатюра. Опоетизираният градски танц става един от най-важните музикални жанрове на деветнадесети век. Минуетът- най-характерният танц пред епохата на Просвещението не фигурира у к ласиците като самостоятелно произведение. Той се появява в ролята на изцяло подчинен епизод от симфоничния цикъл, като своеобразна интерлюдия преди финала.
А през Романтизма, битовият танц не само става самостоятелен жанр, но и силно влияе върху стила на камерната романтична миниатюра изобщо. Валсовете на Шуберт, мазурките и валсовете на Шопен са висша проява на новата тематична тенденция към опоетизиране на градския музикален бит.
Музикалният романтизъм има множество разклонения, свързани както с различните национални култури, така и с различните обществени движения. Така съществува значителна разлика между интимния лиричен стил на немските романтици и „ораторския”, граждански патос, характерен за творчеството на френските композитори. Музикалните произведения, възникнали в кипежа на народоосвободителната борба от първата четвъртина на века (Вебер, Шуберт, ранният Русини), се различават от творчеството на композиторите романтици в Германия и Франция от средата на столетието.
Творчеството на тези композитори се характеризира с по- голям интелектуализъм и сложност, а може би и с по-малка непосредствена обществена (Вагнер, Лист, Берлиоз, Шуман, Брамс). И все пак тези различни национални разклонения и школи притежават някои общи художествени принципи, които позволяват да се говори за единен романтичен стил в музиката.
Музикалното творчество на деветнадесети век се характеризира с нов кръг от типични образи, с нови изразни средства и принципи на формообразуване. С това новаторство е свързан разцветът на програмната музика, по който музикалното творчество на Романтизма особено ясно се различава от изкуството на Виенските класици. Програмността обективно е необходима поради новостта и сложността на робантичните образи. От една страна, литературните връзки помагат на композиторите да намират средства за по - определено и по - точно художествено изобразяване, а от друга, съдействат за възприемането от слушателяя, представяйки пътеводната нишка за него.
Франц Шуберт е първият виенски романтик, оказал с творчеството си силно влияние върху музикалния език на цялата романтична епоха. Роден е в 1797г. в Лихтентау (Виена). Той заема място сред най-големите майстори на мелодията. През своя 32-годишен живот създава много произведения от различни жанрове (около 1500), но неговата стигия е песента. Там най-пълно се изявява творческият му гении и най-цялостно се отразяват романтичните настроения на неговото време. Творчеството му е свързано с народно - битовата музика на Виена – народните песни и танци. Музиката му е забележителна с яркия си искрен лиризъм, чийто главен герой е обикновения човек от народа с неговите чувства и мечти, интимни преживявания и настроения. Причината за широката популярност и достъпност на музиката му е преди всичко нейната мелодичност, емоционалност и народност, искреност и простота. Композиторът издига обикновената битова немска и австрийска песен до равнището на равноправен жанр в сериозното творчество до равнището на голямото изкуство. В песните си Шуберт влага нови интонации, обогатява хармоницния език, умело постига ефекти на звуков колорит, по-свободно изгражда формата. Пише по-вече от 600 песни, между които „Хубавата мелничарка” – цикъл от 20 песни по Мюлер, „Зимен път” – цикъл от 24 песни по текст на Мюлер, „При ручея”, „Пъстървата”, „”Маргарита на чекръка”, „Преспивна”, първата вокална балада – „Горски цар”...
Създава 9 симфонии, от които най-известна е номер 8 „Недовършена” (не е спазена класическата форма от четири части). Състои се от две части, но по съдържание е напълно завършена. С нея започва историята на лирико-драматичната серия, типична за Романтизма. Шуберт пише във всички жанрове.
Създава много камерна музика – най-известни: квинтет „Пъстървата”, „Фантазия за цигулка и пиано”...
Творби за пиано – „Фантазия”, „Скитникът”, шест музикални момента, повече от педесет дуа (клавирни) „Вариации на френска тема”...
Двадесет и четири сборника с танци – валсове, лендлери, полонези, маршове...
Опери – „Веселият дяволски замък”, „Близнаци” (едноактна), „Вълшебната арфа”.
Пьотр Илич Чайковски (1840 -1893) - композитор, публицист, педагог. Началото на творческия му път се отбелязва през средата на 60-те години, а през седемдесетте той е автор на значими творби – балет (Лебедово езеро), концерт за пиано и оркестър №1, едночастните програмни творби „Ромео и Жулиета”, „Франческа Даримини”, но най-забележителните с високи художествени достойнства е написал през 80-те и началото на 90-те години. Основна тема в творчеството на Чайковски е конфликтът между човека и обкръжаващата го действителност, проявил се в страстния стремеж на личността към щастие и свобода на духовното развитие и невъзможността това да се осъществи със съществуващата действителност. Той е основоположник на руския класически балет, а заедно с Бородин има принос за развитие на струнния квартет в руската музика. Като композитор той е лирик и драматург психолог. Проявява интерес към украинки, френски и италиански фолклор (градския битов романс). Използва също различни танци, най-вече валса (във всички жанрове). Творчеството му обхваща 10 опери, 7 симфонии, 5 концерта за пиано, 1 за цигулка, вариации на тема „Рококо” за чело и оркестър, три балета, 4 оркестрови сюити, като четвъртата е Моцартиана, защото е върху теми от клавирното творчество на Моцарт, около сто вариации за пиано, около 100 романса...
Роден в Водкинск, където баща му е минен инженер и директор на завод. В 1849 година, когато е 9 - годишен, семейството се установява в Петербург, а той постъпва в училището по право. Завършва го след девет години обучение и работи като титулярен съветник в министерството на правосъдието. Но в 1862 година напуска службата си, за да постъпи в новооткритата Петербургска консерватория, която завършва в класа по композиции и сребърен медал. Веднага е поканен като преподавател в новооткритата Московска консерватория. Започва изключително плодотворно десетилетие – първите 4 опери „Опричник”, „Воевода”, „Ковачът Вакула”...; Три струнни квартета, един концерт за пиано, вариации на тема „Рококо” за чело и оркестър, балетът „Лебедово езеро”...
Напрегнатата педагогическа го довежда до състояние на тежка нервна депресия. По препоръка на свои приятели заживява в чужбина, но излиза от това състояние чрез творчество. След това се завръща в родината и се включва в руското музикално общество. Написва операта „Мазепа”, „Орлеанската Дева”, „Дама Пика”,балети - „Спящата красавица”, „Лешникотрошачката”...
Симфонично творчество
Този дял е рамкиран от оркестрова картина „Буря”, Симфония №6 и три концерта за пиано и оркестър. Основна тема е човекът е обкръжаващата го действителност – заедно картини от природата и бита. Първите три симфонии са много разнообразни по своето съдържание: №1 – „Зимни мечти”; №2 - празнична върху украински фолклор; №3-5 – частна, която я приближава до сюитата, както и някой от частите й са танцовални. Това е първата симфония на Чайковски в цикъла, на която внася валса като част.
Ерата на музиката на романтизма се дефинира като период от европейската класическа музика, който протича в най-общи линии между ранните години на 19 век до първото десетилетие на 20 век, също както и музиката, писана в съответствие на нормите и стиловете на този период. Периодът на романтизма се предхожда от този на класицизма и е последван от модерния период. На преден план се поставя песента, оперният жанр и се въвеждат разнообразни теми в инструменталната музика.


Орачът и гъските

Вървял един цар през нивите. В близката долчина видял старец - прегърбен и немощен, - крачи подир ралото и пъшка. Спрял се царят, погледнал как дървеното рало кърти едри сухи буци и рекъл:
- Абе, дядо, ти защо се мъчиш като грешен дявол? Нямаш ли си челяд да ти помага, ами си се прегърбил подир ралото?
Старецът спрял воловците си и отвърнал:
- Имам челяд, човече, но тя помага на други хора. Чуждите ниви работи.
"Не е глупав този старец" - помислил си царят и продължил да пита:
- Ами с двете как си - далеч или близо?
- С двете ли? Много съм близо.
- А с трийсет и двата?
- Хич ме няма. Останаха ми трийсет и два без двайсет и осем.
- Ами носят ли те двата коня? Вървят ли бърже и могат ли да теглят старата кола?
- Не ме питай за конете - отвърнал старецът, - те запряха. Мислих, мислих какво да правя, най-сетне реших да си намеря в гората още един кон. Сега три коня ми теглят колата, но тя скърца ли, скърца.
- Още едно нещо ще те попитам - зинал учуден царят от умните отговори на стареца, - аз имам вкъщи девет охранени гъски. Ако ти ги проводя, можеш ли ги оскуба?
- Охоооо! - поклатил глава старецът. - За тая работа ме бива. И десет да ми проводиш - няма да се посрамя.
Простил се царят с орача, тръгнал да си ходи, но след като направил две-три крачки, се обърнал назад и викнал:
- Кажи ми,дядо, от какво имаш най-голяма нужда?
Старецът погледнал любопитния чужденец, мълчаливо вдигнал нагоре двете си ръце, отпуснал им пръстите надолу и почнал да ги тръска над сухата земя. Сетне замахнал с десницата си, описал едно голямо колело и подкарал воловците си.
Царят отминал и додето се прибере в двореца си, напрягал ум да разгадае последния мълчалив отговор на стареца, но нищо не можал да отгатне.
Щом влязъл в двореца, той поръчал веднага да повикат деветимата му съветници, които били един от друг по-мъдри. Събрали се царските съветници.
- Водих - рекъл им царят - днес разговор с един прост човек - орач. Питах го за различни работи и той ми отговори. Искам да ми разтълкувате какво значат моите въпроси и отговорите на орача.
И царят разказал на съветниците целия разговор с орача. Замислили се царските съветници. Мислили, мислили, бъхтали си мъдрите глави, но нищо не могли да отгатнат. Тогава царят се ядосал, стрелнал ги с очи изпод вежди и рекъл:
- Един ден срок ви давам. Ако до утре не ми разтълкувате думите на стареца, ще ви натикам в тъмницата, а на вашето място ще сложа него!
Уплашили се съветниците. Глътнали си езиците. Дигнали се и деветимата, отишли при стареца на нивата. Почнали да му се молят: "Разтълкувай ни царските въпроси и твоите отговори".
- Ще ви ги разтълкувам - отвърнал старецът, - но за всяка дума трябва да ми броите по една жълтица. За по-малко не си отварям устата, защото ме е страх да не ми паднат и последните четири зъба. И още едно: ако някой от вас ме пресече, ще млъкна.
Няма що - съветниците склонили и развързали кесиите си.
А умният старец започнал да им разказва надълго и нашироко как си орал нивата, как пъшкал и проклинал ония, дето трупат сиромашията с тежки данъци, как се спрял непознатият пътник и почнал да го разпитва. Един от съветниците бележел всяка дума на стареца с чертичка. Съветниците стояли на тръне, като гледали как се умножават чертичките, но не смеели нищо да кажат на умния старец, защото се бояли да не млъкне.
Най-сетне орачът започнал да тълкува въпросите и отговорите:
- Отначало царят ме попита нямам ли челяд да ми помага, ами се трепя като грешен дявол. Аз му отговорих,че моята челяд помага на други хора, чуждите ниви работи. А то значи: имам дъщери само, които са женени и работят нивите на мъжете си. След туй царят ме попита как съм с двете. Как съм, искаше да каже, с двете очи. Отговорих му, че съм близо, значи не виждам надалеч, късоглед съм. Как съм с трийсет и двата беше третият въпрос. Със зъбите как съм питаше царят. Отговорих му, че имам трийсет и два без двайсет и осем. Само четири са ми останали. Ами как съм с двата коня - могат ли да теглят колата ми. Туй питане означаваше как съм с двата крака. Аз отговорих, че са запрели, но аз съм намерил в гората трети кон. Третият кон е тоягата, с която се подпирам. На тръгване величеството благоволи да ме попита от какво имам най-голяма нужда. Аз вдигнах нагоре ръцете си, провесих пръсти надолу и ги изтърсих, сетне описах с десница едно голямо колело. Исках да му кажа,че имам нужда от пороен дъжд, който да напои земята, за да се роди ей такава голяма погача, но царят нищо не проумя и си отиде озадачен. Колкото се отнася до деветте гъски, които царят обеща да ми изпрати за скубане - трябва вече да сте се досетили, - гъските сте вие! Но защо не дойде и десетата, която също не можа да отгатне последния ми отговор?
Съветниците потънали в земята от срам, платили за всяка дума по жълтица и си тръгнали с наведени глави. А старецът разпрегнал воловете и до вечерта броил жълтиците.


Романтизъм в Англия

І.Исторически преглед: Като следват една утвърдила се в литературната история на Англия традиционна представа изследвачите на романтизма продължават да сочат като негова начална граница 1798 година, когато двамата поети Уйлям Уърдсуърд и Самюел Колридж , известни като лейкистите/езерниците/, издават свои стихотворения, обединени в сборника “Лирически балади”. За финал на периода на предоминация на романтизма като художествена тенденция в литератата на тази страна най-често се приема 1832 година, когато умира Уолтър Скот, “бащата на европейския исторически роман”, според френския писател романтик Виктор Юго.
Основателят на англицистиката у нас професор Марко Минков обособява две поколения творци, които се изявяват в родината на Шекспир през епохата на романтизма: “Английският романтизъм не е все пак уникално и единно движение и се поделя на два периода. Първото поколение бунтовници - Уърдсуърт, Колридж и Саути, тъй наречените поети лейкисти, са наистина тясно свързани един с друг и поддържат заедно еднакви поетични принципи…Принадлежащите към по-младото поколение Байрон, Шели и Кийтс, макар че имат много сходни възгледи и са малко или повече близки помежду си, се различават значително в гледищата си за поезията. В действителност никой от тях не е литературен бунтар…”/стр.192/ Професор Минков напомня, че “Байрон разглежда себе си като последовател на школата на класициста Поуп”, а Шели и Кийтс “градят поезията си, всеки по свой начин, върху новата свобода извоювана от поетите лейкисти, творили преди тях” и не обръщат особено внимание на битките, които се водят тогава в литературния живот на Англия
ІІ.ТЕМИ И МОТИВИ в английската романтична л-ра
1.Темата за Великата Френска революция – начало на нова ера
2.Култ на Наполеон като генерал на Революцията и гробокопач на Революцията, императорът дескридитирал идеалите на Революцията
3.Апология на равенство, свобода, братство
4.Готическата тема –страх, ужас , съспенс(тревожно очакване, загадъчни убийства и кръвопролитни отношения).
ІІІ. ФИЛОСОФИТЕ НА РОМАНТИЗМА В АНГЛИЯ
1. ЕДМЪНД БЪРК:
Въпреки че историците на английския романтизъм са склонни да омаловажават въздействието на идеите на Едмънд Б ъ р к/1729 - 1797/ върху литературата през първите десетилетия на ХІХ век, ревностното отстояване на установените традиции в английското общество и морала му, което откриваме в труда му “Размишления върху Революцията във Франция”/1790/, безспорно отразява една господстваща духовна нагласа в съзнанието на английската интелигенция в края на ХVІІІ век. Няколко месеца след щурма на Бастилията на 14 юли 1789 година, с който започва Великата френска революция, известният като либерал сред политическите среди на Лондон Бърк публикува това съчинение, с което си спечелва авторитета на идеолог на консервативния традиционализъм в Англия.
Без да крие неизличимата си антипатия към френските философи просветители, на които вменява “престъпната отговорност” като идейни подбудители на избухналата в Париж революция, Едмънд Бърк отстоява категорично възприетите в родната му Англия държавни институции и политически нрави, осъжда френските революционни водачи, които подхранвали “популисткия ентусиазъм за учредяване на природосъобразен обществен строй и управление на държавата:” “Никое природосъобразно организирано управление, никое природосъобразно изградено правителство не би могло да задоволи нуждите на човешката природа, нито да внесе порядък в обичайните й амбиции и въжделения.” Този английски мислител предупреждава организаторите на Френската революция, че скоро ще се озоват пред “една огромна и сложна плетеница от човешки страсти и интереси, съперничещи си принципи, аномалии, неясни и несигурни каузи, конфликти на интереси”, която не би могла да бъде разплетена чрез “природосъобразна стратегия” на управление.
Бърк разглежда дръзновените амбиции и начинания на парижките революционни водачи, радетели за създаването на Нова конституция, като безсмислени предизвикателства срещу логиката на историята и здравия разум, който, според него, не е индивидуално интелектуално завоевание. Пътищата предопределени от Природата за изменение на обществените порядки са органичният растеж и историческият развой. Развитието, което следва законите на Природата, се осъществява бавно и постепенно. Изконният стремеж на Природата е да охранява настоящия порядък, това, което е, но и да го адаптира към към онова, което предстои, което с т а в а. Бърк твърди, че при създаването на Английсдката конституция са отчетени напълно обективно всички особености на покровителствуваното от Природата развитие. Като страстен апологет на традиционните порядки и нагласи той защитава наследствено получаваните привилегии, установената английска политическа система, която, според него, е безспорно природосъобразна, тъй като е естествен продукт на социално историческия развой, а не изкуствено умозрително построение. Не е трудно да се установи връзка между пламенната възхвала на конституционната монархия в “Размишления върху Революцията във Франция” и страстното отстояване на строгата йерархия на духовните ценности, учредена в съсловния морал на аристокрацията през Средновековието, което откриваме в поезията и романите на английските романтици.
2. УЙЛЯМ ГОДУИН: Много по-безспорно е прякото влияние на философа Уйлям Г о д у и н/1756 - 1836/, което той оказва върху английските романтици със съчинението си “Разсъждения за политическата справедливост и влиянието й върху общата добродетел и благополучие”/1793/. В авторитетния си труд, издаден у нас на английски език, “История на английската литература” професор Марко Минков пише:” Годуин не трябва да бъде възприеман като въплъщение на романтическото мислене, но той наистина оказва силно влияние най-малко върху трима от великите романтици на Англия - краткотрайно е влиянието му върху Уърдсуърд и Коулридж, всеобхватно е влиянието му върху Шели. Той би трябвало да пробуди интерес у нас с откритията си на кълновете на романтизма в рационалистичния мироглед и въздействието им върху него, както и с анализа си на активизираните от Френската революция политически идеи.”/стр.198/
Годуин трудно би могъл да се определи като самобитен мислител, но той впечатлявал своите съвременници със задълбочените си анализи на идеологията на английските и френски мислители от епохата на Просвещението. Радушно се приема от английските романтици усърдието му да актуализира идейните послания на Джон Лок и Жан Жак Русо в новия социално политически контекст в родината му, когато под влияние на Френската революция се дискутира оживено върху възможните реализации в обществото на свободата, справедливостта, филантропията и добротворчеството. Вдъхновен от патетичната увереност в силата на разума Годуин убеждава разпалено, че прогресът в обществото е възможен само ако се охранява личната свобода, социалната справедливост, всеобщото благо и морала, който не е нищо друго освен “преценяване на предпоставките, които биха довели до всеобщо щастие”.
Английските романтици почитат Годуин като авторитетен духовен наставник най-вече заради концепцията му за свободата и справедливостта. Той провъзгласява личната свобода за върховно човешко благо. “Никой в света, дори и Бог, няма правото да се държи като тиранин”. Само възприемането на здравите морални норми и на всеобщата почит към истината може да въведе справедливостта в обществените отношения. Годуин се противопоставя ня всякакви насилствени опити да се въвежда справедливостта сред хората. Тя може да стане достояние на обществото само тогава, когато хората започнат да следват естествените повели на разума за равенство, зачитане интересите на другия, човеколюбието и ограничаването на собствеността до необходимите средства за живот: “Не може да бъде справедливо никакво налагане на страдания на другия, освен ако тези страдания допринасят за насочването му към доброто.” С филантропичната си доктрина за “необвързаността на престъплението с нрава на престъпника” и “отговорността на обществения морал” за прегрешенията на злодея Годуин привлича особено силно вниманието на младите си съвременници в Англия, които по време и непосредствено след Френската революция участват активно в публичните дебати върху престъпността, обусловеността й от обществения морал и социалната ефективност на отсъдените наказания и смъртните присъди
ІV. ПОЕТИТЕ ЕЗЕРНИЦИ
Известни са под това наименувание в историята на английската поезия, тъй като по-голямата част от живота си прекарват в графство Къмбърленд, разположено в северозападна Англия. В него се намира тъй наречената “Езерна област”, която привлича и до днес многобройни туристи с девствената си природа, с живописните си пейзажи, в които се вписват многобройните езера, внасящи успокоение у съзерцаващия ги и пробуждащи у него неясни мистични въжделения за сливане с Природата - майка и вдъхновителка.
Вероятно подобни спонтанни емоционални изблици и съзерцателни мисловни нагласи са подбудили двамата водещи поети в първото романтическо поколение в Англия да прекроят традиционните “класицистични” представи за поезията като “изкуство за избраните” и да оповестят новите принципи, според които поетът не е богоизбрана личност, а просто “човек, който говори на хората, човек, наистина надарен с по-голяма чувствителност, с повече възторг и нежност, който има по-големи познания за човешката природа и по-широка душа, отколкото се срещат обикновено у хората”.
В Предговора/1800/ на “Лирически балади” - своеобразен манифест на групата на поетите езерници - Уърдсуърт пише: “Поетът пише само под едно единствено ограничение, а именно необходимостта да достави непосредствено удоволствие на едно човешко същество, притежаващо онези знания, които могат да се очакват от него не като адвокат, лекар, моряк, астроном или естествоизпитател, а като Ч о в е к.”
Естетическите възгледи на Уърдсуърт: Като безспорно високо талантлив поет Уърсуърд изиграва важна роля в историята на английската литература. С идеите си , развити в Предговора на “Лирически балади”, той допринася за обновлението на поетиката, атмосферата, предназначението и стила на лириката в началото на епохата на романтизма. Уърдсуърт открива пътя за романтическото обновление на английската поезия, променя напълно нагласата за поезия у своите съвременници, приучва ги да се вглеждат в красотите на природата, да наблюдават живота в нея, да я възприемат като най-съвършеното творение на Бога Създател.
“Главната задача, която си поставих в тези стихотворения / “Лирически балади”/, беше да се подберат случки и ситуации от обикновения живот, да се разкажат или опишат те изцяло, доколкото това е възможно, на език, който действително се използва от хората, а в същото време да се оцветят с палитрата на въображението, така че обикновените неща да се представят пред човешкия ум в необикновена светлина - пише в началото на Предговора Уърдсуърт. Освен това и най-вече да се направят тези случки и ситуации интересни, като се проследят в тях правдиво, но не и показно основните закони на природата, предимно по отношение на начина, по който свързваме представите и идеите в състояние на възбуда. Общо взето беше избран простият селски живот, защото в неговите условия основните чувства и страсти намират по-благоприятна почва, в която могат да достигнат зрелост; те са по-свободни и се предават с по-обикновен и по-изразителен език. При тези услвия на живот естествените чувства съществуват в състояние на по-голяма простота и следователно могат да се наблюдават с по-голяма точност и да се предадат по-убедително, защото нравите в селския живот се пораждат от тези естествени чувства и защото специфичния характер на полския труд ги прави по-разбираеми и по-трайни; и най-накрая, защото при тези условия човешките чувства и страсти стават част от красивите и вечни форми на природата.”
Според теоретика на Езерната школа “език, който възниква от непрекъснато повтарящо се преживяване и трайни, повтарящи се чувства, е много по-постоянен и по-философски от онзи език, който поетите често използват вместо него и смятат, че оказват толкова по-голяма чест на себе си и на своето изкуство, колкото повече се откъсват от чувствата на хората, и употребяват разни произволни и своеволни начини на изразяване, за да задоволяват променливите вкусове и променливите желания, които самите те създават.” Тук патосът на отрицанието на първия теоретик на романтическата поезия в Англия е явно насочен срещу изкуствения и велеречив език на поетите класицисти, които са наистина подвластни на аристократичните вкусове и модните салонни увлечения по “изискания стил”. “В тази стихосбирка рядко се срещат олицетворения и абстрактни идеи и те са напълно отречени като обикновено средство да се извиси стилът и да се издигне над прозата - уточнява Уърсуърт. - Моята цел беше да подражавам и доколкото е възможно, да възприема самия език на хората, а съвсем очевидно е, че подобни олицетворения не съставляват негов естествен и закономерен елемент.”
Уърдсуърт отстоява тенденцията да се сближава езика на поезията с езика на прозата и делничното общуване: “Няма да бъде трудна задача да се докаже на читателя, че езикът на всяко хубаво стихотворение, даже и от най-възвишен характер, не трябва в никакъв случай в по-голямата си част да се различава от този на добрата проза освен по отношение на метриката. Нещо повече, може да се види, че езикът в някои от най-интересните части на най-добрите стихотворения е абсолютно тъждествен с езика на прозата, и то добре написаната проза…”
Корифеят на групата на лейкистите предписва нова мисия на поета: “Това е човек, благодарен, че може да изпитва страсти и желания; който се радва повече, отколкото другите хора на жизнения дух у него; който изпитва радост да съзерцава подобни желания и страсти, проявяващи се в живота на хората, и обикновено е подтикван да ги създава там, където не ги намира. Към тези качества трябва да прибавим по-голямата му склонност в сравнение с тази на другите хора да се влияе от отсъстващи неща, които сякаш присъстват в неговия мир; способността му да преживява силни чувства, които наистина са далеч по-различни от тези, породени от реалните събития, но все пак /особена онези чувства, присъщи на всички хора, които са приятни и радостни/ много повече наподобяват силните чувства, предизвикани от действителните събития, отколкото онова, което другите хора са свикнали да чувствуват в себе си в резултат на импулсите, създадени от собствения им ум.”
Естетическите възгледи на Колридж: Като литературен теоретик и критик Колридж пренася някои методи на немската литературна критика в изследването на творчеството на Шекспир. Двамата изтъкнати американски историци и теоретици на литературата Уелек и Уорън твърдят в авторитетния си труд “Теория на литературата”, че “сред големите европейски поети романтици Колридж е бил едновремено квалифициран философ, притежаващ голяма амбиция и ползващ се със завидна известност”: “Той е бил специалист по Кант и Шелинг и става носител на идеите им, макар че не винаги е бил достатъчно критичен към тях. Благодарение на Колридж, чиято собствена поезия като че ли е твърде малко проникната от тези идеи, много немски или, по-общо казано, неоплатонически идеи, са се появили или са се явили повторно в английската поетическа традиция.” /стр.157-158/.
Като ценител на поезията този английски романтик става известен с разработките си относно важността на метриката и ритъма в лириката и с отричането на строго регламентираното класическо стихосложение. Като високоерудиран интелектуалец той е предизвиквал различните, благоприятни и враждебни, коментари на съвременниците си. Заради духовната му извисеност и очарователната му безотговорност неговият съвременник Чарлз Лем го определя като “малко повяхнал архангел”, а други се възхищават на изтънченото му и изключително богато въображение и на рационалната му проницателност, с която броди из лабиринтите на немската философска мисъл.
С труда си “Biographia Literaria”, появил се през 1817 година, Колридж допринася много за развитието на литературната критика и теория през епохата на романтизма в Англия. В него поетът лейкист поддържа тезата, че “поезията се придържа към същата строга логика, към която се придържа и науката”. Голяма част от размислите му в този своеобразен, литературно теоретически и критически, сборник са посветени на възгледите на Уърдсуърт за поезията, мисията на поета и поетическия език и на анализа на най-ярките стихотворения на неговия събрат лейкист в съвместно създадения сборник “Лирически балади” - литературната творба, която ги свързва и ги легитимира като съмишленици и първосъздатели на Езерната школа.
Колридж споделя, че двамата решават да обединят усилията си като поети в сборник с балади, тъй като признават два типа поезия: едната, в която човекът се усеща подвластен на някаква свръхестествена сила, която всъщност подрежда живота му; другата, в която се възпроизвеждат “герои и случки, които се срещат във всяко село и неговата околност, стига да има някой чувствителен и съзерцателен ум, който да ги потърси и забележи, когато те се появят”.
Тук Колридж за първи път полага, че “стихотворението е такъв вид произведение, което се различава от научния труд по непосредствената си цел, а именно насладата, а не истината…и предизвиква наслада от цялото, която пък се гради върху удоволствието, породено от всяка отделна част”. Той откроява едно важно свойство на поезията - “свойството да възбужда по-равномерно и по-продължително внимание, отколкото езикът на прозата в устна или писмена форма”. Обсъждат се и характеристиките на гениалния поет: “Съвършенният поет е в състояние да задейства цялата душа на човека като подчини способностите му една на друга според относителната им ценност и достойнство…Чувството за мярка е тялото на поетическия гений, фантазията е неговата одежда, движението - животът му, а въображението е душата, която е навсякъде и във всяко нещо и формира всичко в едно изящно и разбираемо цяло.”
3.Робърт Саути роден в Бристол в семейство но производител на ленено сукно.Учи в Колежът Бристол на Оксфорд, но е изключенСлед странствания в Португалия и Испания се заселва в Кезуик , в съседство на Колридж.Намерил спонсор, се отдава на творчество.От тримата лейкисти е най-трудолюбив.Включен е в кръга на поетите лейкисти, по –скоро заради приятелството му с Уърдсуърд и Колридж.В баладите си често пренася приказната атмосфера от песните на немския поет щурмер Бюргер и зловещата тайнственост на готическия роман.