Просвещение в Германия

Това е интелектуалното движение в европейската философска и политическа мисъл и в изкуството, популяризирано и в североамериканските колонии, развило се през 18 в., който е наречен "век на разума". Терминът е въведен от И. Кант. Просвещението е предшествано от идеите на Ренесанса (14-17 в.), Хуманизма (15-16 в.) и Реформацията (16 в.). Неговите цели са свобода, познание и щастие. Обусловено е от научните постижения, от развитието на философията и на правото - Бейкън, Гроциус, Декарт, Лок, Нютон, Спиноза. Представителите на Просвещението създават нови радикални теории, като възприемат от предшествениците си схващанията за естественото право, за рационалния произход на държавата и на други обществени институции на обществения договор, на идеята за прогреса на историческото развитие на човечеството. Те се опитват да приложат научните методи, за да обяснят обществените явления, смятат, че разпространяването на позитивното знание е главно средство за премахване на конфликтите и пороците в общественото устройство.
ИМАНУЕЛ КАНТ - ОТГОВОР НА ВЪПРОСА "ЩО Е ПРОСВЕЩЕНИЕ?"
Просвещение е изходът на човека от непълнолетието, което той сам си е причинил. Непълнолетие е невъзможността да се ползваш от разсъдъка си без ръководството на някой друг. Самопричинено е това непълнолетие, когато причината му не лежи в недостиг на разсъдък, а в липсата на решителност и смелост да се ползваш от него без ръководството на другиго. Sapare aude! Имай смелост да си служиш със собствения си разсъдък! - ето това е девизът на Просвещението.
Мързел и малодушие са причините, поради които една толкова голяма част от хората, след като природата отдавна ги е освободила от чуждата опека (naturaliter maiorennes), остават все пак охотно през целия си живот непълнолетни; ето защо е толкова лесно за другите да се самообявят за техни опекуни. Та колко е удобно да си непълнолетен! Щом имам книга, която има разсъдък вместо мен, духовен пастир, който има съвест вместо мен, лекар, който ми определя диета и пр., и пр., то тогава съвсем няма защо да се мъча. Аз не съм принуден и да мисля, след като мога само да плащам: нека другите поемат заради мен досадните неща. Затова, че при огромната част от хората (тук влиза изцяло нежният пол) стъпката към пълнолетие, освен че е тежка, се смята за твърде опасна, се грижат ония опекуни, които милостиво са поели върху себе си върховния контрол над другите. След като най-първо са затъпили паството си и грижливо са се постарали да предпазят спокойните създания от излизане извън проходилката, в която са ги напъхали, те им показват по-сетне опасността, която ги грози, ако се опитат да ходят сами. Впрочем тази опасност не е чак толкова голяма, защото след няколко падания те биха се научили най-после и да ходят; но все пак страшните примери ги правят предпазливи и ги отклоняват изобщо от по-нататъшни опити.
Следователно за всеки отделен човек е трудно да се освободи от станалата почти естествена за самия него непълнолетност. Тя дори му е мила и той наистина е неспособен според случая да си служи според собствения разсъдък, тъй като никога не са го оставяли да прави подобни опити. Правилници и формули, тези механични средства за употреба на разума или по-скоро за злоупотреба с природните му заложби, са оковите на вечната непълнолетност. А ако някой ги отхвърли, той би прескочил и най-нищожното препятствие крайно неуверено, защото няма навика да се движи свободно. Тъкмо затова малцина са тези, които чрез самостоятелна работа на духа си са сполучили да се измъкнат от непълнолетието и уверено да поемат по собствен път.
Но да се самопросвети едно общество е напълно възможно и дори - ако го оставят на свобода - неизбежно. Защото тогава винаги ще се намерят няколко самостоятелно мислещи даже сред поставените опекуни, които, след като сами са отхвърлили игото на непълнолетието, ще разпространяват около себе си духа на едно разумно зачитане на собствената ценност и призванието на всеки човек да мисли сам. Особеното тук е, че обществеността, която преди това е била ръководена от тях, след време ги принуждава да останат под игото на непълнолетието, подстрекавана от неколцина опекуни, сами неспособни за каквото и да е просвещение; ето защо е вредно да се насаждат предразсъдъци - в крайна сметка те си отмъщават на ония, които са били техни начинатели или предтечи. Затова едно общество може да стигне до просвещение само постепенно. Чрез революция може би би се стигнало до отхвърляне на личния деспотизъм и на алчното или властолюбиво потисничество, но никога до реформа на начина на мислене; пък и новите предразсъдъци ще вършат много добре работата на старите, служейки за юзди на лишената от собствено мислене тълпа.
За просвещението не се иска нищо друго, освен свобода, и то най-невинната от всичко, което може да се нарече свобода, а именно - винаги и изцяло открито, публично да използваш разума си. Добре, но сега отвсякъде чувам: не разсъждавайте! Офицерът казва: не разсъждавайте, а марширувайте! Финансовият съветник: не разсъждавайте, а плащайте! Духовникът: не разсъждавайте, а вярвайте! (Само един единствен господар на света казва: разсъждавайте колкото си искате и за каквото искате, но не се подчинявайте!) Тук навсякъде свободата се ограничава. Но кое ограничение възпрепятства просвещението и кое - не, и дори напротив, го поощрява? Отговарям: публичното използване на собствения разум трябва винаги да е свободно и единствено това може да осъществи просвещението сред хората; частното ползване на същия обаче може често пъти да бъде ограничавано в значителна степен, без това особено да накърнява развитието на просвещението. Под публично изявяване на собствения разум аз разбирам това на учения пред цялата четяща общественост. Частно изявяване наричам това, което се осъществява от една определена гражданска служба или определен пост. И така, в някои дела, засягащи интереса на обществото, е необходим определен механизъм, според който някои членове на обществото трябва да се държат само пасивно, за да бъдат насочвани от правителството чрез едно изкуствено единодушие към обществени цели или най-малко да бъдат удържани от рушенето на тези цели. Естествено, тук наистина не е позволено да се разсъждава, а се изисква подчинение. Но доколкото тази част от механизма се разглежда същевременно като член на едно цяло общество и даже - на световното гражданство, дотолкова в качеството си на учен изпълнителят, който чрез книгите си се обръща към публиката със собствения си разум, наистина може да размишлява, без това да вреди на делата, за които частично е определен като пасивен изпълнител. Би било пагубно, ако някой офицер, комуто началството е заповядало нещо, започне да разсъждава открито в службата си относно ползата или целесъобразността на заповедта; той трябва да се подчинява. Ала трябва да се каже, че той не бива да бъде упрекван и да му се забранява в качеството му на учен да прави забележки по повод грешките в службата, щом ги представи за обсъждане пред една своя публика. Гражданинът не бива да отказва изпълнението на наложените му задължения; дори нескромният упрек към задачите, които е трябвало да изпълни, може да бъде наказан като недопустим (предизвикващ и всеобщо непокорство). Въпреки това той не действа в разрез с дълга си на гражданин, когато като учен публично излага мислите си за неудачността или несправедливостта на подобни предписания. Точно така духовникът е задължен да проповядва пред учениците си по катехизиса и пред енориашите си според символа на църквата, на която служи; защото той е ръкоположен според тези условия. Но като учен той има пълната свобода, нещо повече - призванието да споделя с обществото всички свои грижливо проверени и добронамерени мисли относно погрешното в този символ и да даде своите предложения за по-добро устройство на религиозната и църковна общност. Тук няма нищо, което да обремени съвестта му. Защото това, което той проповядва като служител на църквата, той го предпоставя като нещо, за което няма свободата да учи по свое виждане, тъй като е ръкоположен да говори съобразно предписанието и от името на другиго. Той ще каже: нашата църква учи това и това; тези са доводите, с които си служи. След това той ще изведе всички полезни следствия за своето паство от положения, които надали сам би приел с пълно убеждение, но които все пак се е съгласил да представя, защото не е съвсем в тях да има истина; при всяко положение там поне няма нищо, което да противоречи на вътрешната вяра. Защото, ако мислеше, че има противоречие, съвестта би му пречела да изпълнява службата си и той би се отказал от нея. Следователно употребата на разсъдъка от страна на назначения наставник е само частна, защото винаги става под паството някак по домашному, независимо че паството е съставено от много хора; в това отношение проповедникът не е свободен, а и не бива да бъде, защото изпълнява чужда поръка. Напротив, като учен, който чрез книгите си говори на истинската публика, а именно - на света, духовникът осъществява публична изява на разума си и се радва на неограничената свобода да се ползва от него и да говори като личност. Да се мисли, че самите опекуни на народа (особено в духовните дела) трябва да бъдат непълнолетни, е нелепост, увековечаваща нелепостта.
Но не би ли трябвало да се упълномощи едно общество от духовници, напр. един църковен събор, или едно достопочтено съсловие (както казват холандците) да се обвърже вътрешно с някакъв непроменлив символ и така да постави под върховната си опека всеки свой член, а чрез него и народа, с което да се увековечи опеката? Аз заявявам: това е напълно невъзможно. Такъв договор, сключен, за да възпира по-нататъшното просвещение на човечеството, ще е чисто и просто невалиден, пък и бил той утвърден от върховната власт, парламента или от най-тържествените мирни решения. Една епоха не може да сключи клетвен съюз и да постави следващите в такова положение, че да стане невъзможно всяко развитие на занаята им (преди всичко - на най-необходимите), всяко освобождаване от заблуди и изобщо да ги лиши от напредък в просвещението. Това би било престъпление спрямо човешката природа, чието изначално предназначение се състои тъкмо в прогреса; значи наследниците ще имат пълното право да отхвърлят подобни решения като незаконни и злонамерени. Пробният камък за всички закони, натрапвани на народа, е въпросът: дали народът сам би си наложил да приеме такъв закон? Разбира се, законът може да се приеме за късо време, в очакване на по-добър, с цел да се въведе определен ред; при това на всеки гражданин и най-вече на духовното лице трябва да бъде разрешено да прави забележките си върху погрешното в съществуващия ред, и то публично, в произведения, докато установеният ред все още продължава да трае дотам, че публичният възглед узрее и се утвърди достатъчно, за да може чрез обединение на гласовете (дори да не са всички) да се поднесе пред трона предложение и да се вземат под защита онези общини, които според понятията са се присъединили към по-съвършения възглед за промяна на религиозното устройство, без да пречат на тези, които искат да се придържат към старото. Ала по никакъв начин не бива да се допуска постигането на съгласие относно религиозно устройство, което да бъде неизменно дори в периода на само един човешки живот и което да забранява публичното съмнение, защото това ще зачеркне цял период от прогреса на човечеството и ще обремени потомството. За себе си човек може да отхвърля просвещението по отношение на това, което му предлагат като знание, и то само за определено време; но да се откаже от него, било дори лично за себе си, а да не говорим за идното поколение, значи да се потъпчат и нарушат свещените права на човечеството. Това, което един народ не може да реши за себе си, още по-малко може да го решава и монархът вместо него; височайшият законодателен авторитет се състои тъкмо в това, че обединява общата воля на народа в своята. Нещо повече, ако той обръща внимание само на това, всяко истинско или мнимо подобрение се съгласува с обществения ред, то може да позволи на поданиците си изобщо сами да решават онова, което смятат за нужно за спасението на душите си; впрочем това не го и интересува, а трябва само да предпазва според властта си хората от насилие един спрямо друг делото им по определяне на собственото им спасение. Монархът би разрушил авторитета си, намесвайки се с правителствен контрол в подобни въпроси и над ония съчинения на своите поданици, чрез които те се опитват да изяснят възгледите си, независимо дали ще го прави поради собственото си височайше схващане, с което се излага на справедливия упрек Caesar non est supra Grammaticos (лат. Цезар не е над граматиците); а е по-лошо, когато дотолкова започне да унижава върховната си власт, че подкрепя духовния деспотизъм на неколцина потисници в държавата си в ущърб на останалите свои поданици.
Ако се постави въпросът: Живеем ли сега в просветена епоха?, отговорът ще е: Не, но ние живеем в епоха на Просвещение. Твърде много още липсва при сегашното положение на нещата, щото хората да са в състояние или да могат да бъдат приведени в такова, че да си служат с увереност и умение със собствения си разсъдък в религиозните дела без ръководството на някой друг. И все пак ние имаме красноречиви свидетелства за това, че пред тях вече се открива полето на възможността сами свободно да избират и да се усъвършенстват, че препятствията за всеобщото просвещение или за изхода от непълнолетието стават все по-малко. В този смисъл тази епоха е епохата на Просвещението, или векът на Фридрих.
Владетелят, който не счита, че е под достойнството му да каже, че смята за свой дълг да не дава предписания по отношение на религиозните дела, а напротив, да предоставя на хората пълна свобода по тези въпроси, който следователно не се кичи и с високомерното име на толерантността - този владетел сам е просветен и заслужава да бъде оценен от благодарните си съвременници и потомци като господаря, пръв освободил човешкия род от непълнолетието най-малко от страна на правителството и позволил всекиму сам да се ползва от собствения си разсъдък навсякъде, където му налага съвестта. Под негова власт достопочтените духовници могат свободно и публично в качеството си на учени да подлагат на преценка своите по един или друг начин отклоняващи се от общоприетите символи съждения и възгледи, без това да е в ущърб на служебния им дълг; в още по-голяма степен това се отнася до всеки, който изобщо не е ограничен от служебен дълг. Този дух на свобода прониква дори и там, където му се налага да се бори с външни трудности, създавани от едно правителство, което има погрешно разбиране за себе си. Защото монархът просветва и пред него като пример, сочещ, че при свободен режим най-малко трябва да се тревожим за общественото спокойствие и сплотеността на обществото. Хората се усъвършенстват все повече и все повече излизат от невежеството тогава, когато никой не се стреми съзнателно да ги държи в него.
Аз положих основната черта на Просвещението, изхода на човека от самопричиненото непълнолетие, предимно в религиозните дела, защото по отношение на изкуствата и науките нашите господари нямат интерес да опекунстват над поданиците си; освен това религиозното непълнолетие е не само най-вредно, но и най-позорно. Но начинът на мислене на един държавен мъж, който благоприятства просвещението, отива още по-далеч и подсеща: даже по отношение на неговото законодателство няма никаква опасност, ако позволи на поданиците си публично да използват собствения си разум и свободно да излагат мислите си пред света за подобрение на законодателството; за всичко това ние имаме един блестящ пример и в този смисъл никой монарх не надвишава този, когото почитаме днес.
Но също така е вярно, че само този, който, бидейки сам просветен, не се страхува от сянката си и ведно с това поддържа добре дисциплинирана многочислена армия за опазване на обществения ред и интерес, може да каже това, което републиката не може да си позволи: разсъждавайте колкото искате, но се подчинявайте! Така се получава един неочакван обрат в хорските дела; собствено винаги става така, когато ги разглеждаме в тяхното величие - те ни се струват парадоксални. По-голямата степен гражданска свобода изглежда като че ли има предимство пред свободата на духа на народа и все пак тя поставя пред последната непреодолими ограничения; но тази, която е с една степен по-малка от първата, напротив, създава онова пространство, в което свободата на духа се разгръща във всичките си възможности. Така, както прочее и природата е развила под твърдата си черупка зародиша, за който нежно се грижи, а именно - склонността и призванието за свободно мислене, така и той, зародишът, въздейства постепенно върху начина на мислене на народа (чрез което народът става все по-способен да действа свободно) и най-сетне влияе дори върху принципите на правителството, което намира вече за полезно да общува с човека, който е нещо повече от машина.
ЕСТЕТИКАТА КАТО НАУКА ЗА КРАСОТАТА И ИЗКУСТВОТО
Какво е съвършенството - обективен, природен белег или свойство на самото познание? Съвършенството може да се разбира като единство на многообразието в природата; сетивното познание има за цел да възприеме преди всичко природното съвършенство. Но от друга страна съвършенството е белег и на самото сетивно познание. Оттук - красотата е съвършенство на самото сетивно познание. Главният резултат от естетическото познание е удоволствието - то е същностен белег за съвършенството на естетическото познание. Красивото мислене може да прерасне и в преднамерено създаване на художествени образи в изкуството. Тук съвършенството като единство на многообразието се постига като се подражава на съвършенството на природата. Ето защо съвършенството на изкуството е резултат от подражанието на природата.
Истината в изкуството е естетическа истина - тя предполага единство на действието, мястото и времето. Единството е онова, в което сетивното познание най-лесно узнава съвършенството. Истината в естетическата дейност има още една особеност - тя не е обща, универсална, а е единична, конкретна. Започва да се обръща внимание на единичното, индивидуалното, особеното в света на изкуството. Призивът към индивидуалното се включва в сферата на правата на личността, на разцвета на индивидуалността, започнал още от Ренесанса. - проблемът за отношението между естетическо и етическо, между красиво и морално. Без да откъсва напълно естетическото от етическото, родоначалникът на философската естетика вижда едно от призванията й тъкмо в обособяването на красивото от моралното ("нашествие със свой сърп в чужда нива"). - критика на Исак Паси.
Аспекти, които са достатъчно различни и специфични, за да бъдат съвместими под общото понятие “просвещение” :
а) наука, която е рационалистическа
б) реално познание, което макар и смътно, е все пак познание
в) действителна красота като единство на многообразието на природата
г) преднамерено подражание на природата
д) художествена красота, изкуство
е) наука за красотата и изкуството
ШИЛЕР (1759 - 1805)
Епохата на Немското просвещение има своите исторически и национални особености. Те са следствие от духовната изолация и затвореност на общественото съзнание в края на XVII – началото на XVIII в .Тогава се ражда и твори и германски поет и драматург Фридрих Шилер(1759-1805) - теоретикът на изкуството на Просвещението и един от основоположниците на немския класицизъм. Ранното му творчество, свързано с "Буря и устрем", включва ярки граждански драми - "Разбойници", "Коварство и любов", "Дон Карлос", и жизнеутвърждаваща хуманистична лирика - ода "На радостта" и др. Разочарован от потъпкването на идеалите на Великата френска революция, развива тезата "за естетическото възпитание на човечеството" като средство за постигане на справедлив обществен строй. След сближаването си с Гьоте и под влияние на Кант създава редица философски трактати - "Писмо за естетическото възпитание на човека", "За наивната и сантиментална поезия", философска лирика и най-зрелите си драми - "Валенщайн", "Мария Стюарт", "Орлеанската дева", "Вилхелм Тел", в които изобразява народа като движеща сила в обществото; с тях се утвърждава като най-големия драматург в немската литература.Своето естетическо теоретическо мислене Шилер развива между 1791-1795 г. Поетът Шилер и естетът-мислител Шилер взаимно се допълват и стимулират.
В социално-политическо отношение огромно значение за личността на Шилер изиграва Великата френска революция. Всъщност Шилер никога не е бил явен привърженик на революцията, доколкото вижда как в нея се разминават средствата и целите. Въпреки това Ш е бил бунтовна личност, което личи и от участието му в просветителското движение “Sturm und Drang” - едно от най-радикалните, където много силно е застъпено бунтовно-протестиращото начало. Така или иначе, когато настъпва Якобинският терор, Шилер не може да не събуди копнежа си за свобода. Именно тогава на помощ на Шилер идва Кантовата философия, която му дава възможност да съхрани своя устрем към свободата, но не в действителността, в обществото, а в идеала. Във философията на Кант Шилер търси преди всичко висотата на моралния идеал, чистотата на нравствената идея.
КРАСИВО И ГРАЦИОЗНО
Шилер на успява да открие обективното понятие за красотата. Всъщност той не стига по-далеч от познатото: формата е основа на красотата извън нас. Когато разглежда формата като явяваща се определена само от самата себе си, като свобода в явлението, той остава в сферата на познатия Кантов начин на мислене. Затова и самото понятие за свобода се взима като аналог на чистата воля, т.е. на определена страна на субекта (пр: птиците, летейки, побеждават тежестта на материята, следователно те са свободни, но тази тяхна символичност вече показва, че им се преписва нещо заето от човешката област). Шилеровата "свобода в явлението" не произтича от емпирическите закони в природата, а е свойство на рефлексията, което тя приписва на природата.
Но дори и "свободата в явлението" да не е оно-ва обективно свойство, тъждествено на красотата, то все пак свободата е неотменен атрибут на естетическата дейност, не-ин първопризнак.
"Върху грацията и достойнството" - 1793 г.: красотата има двойнствена природа. Красотата получава живот в сетивната природа, а право на гражданство придобива в света на разума. Затова и вкусът като способност за преценка на красивото застава по сре-да-та между духа и сетивността, успявайки да примири двете отблъскващи се природи. Ето защо красотата има сетивно-духовна природа (от една страна - природната ни красота, от друга - красотата, която човек сам е доразвил). "Природата е дала красота на телосложението, душата дава красота на играта". В тази студия красотата и свободата са почти едно и също.
"Върху естетическото възпитание на човека" (писма до датския принц Фридрих Кристиан фон Аугустенбург): тук категорията "игра" получава много по-голямо разяснение, както и идеята за красотата като игра. Както човекът не е нито изключително материя, нито изключително дух, така и красотата като завършек на неговата човечност, не може да бъде нито само материя, нито само форма. Красотата е обект и на подтика към материя, и на подтика към форма, т.е. на подтика към игра. Игра е всичко, което е нито субективно, нито обективно, но което не принуждава нито вътрешно, нито външно. При съзерцанието на красивото духът се намира между двете. Играта е блаженото състояние на съсредоточеност и безгрижие, тя е равновесието между сетивността и разума, и същевременно - цялото, което ги обхваща. Играта е хармония между морал и влечение, без да е нито едното, нито другото. Естетическата нагласа е най-висшият от всички дарове. Играта е единствената истински свободна дейност, защото при нея духът преминава от усещането към мисълта през една средна нагласа, при която сетивност и разум действат едновременно. Естетическото състояние е висшето състояние на човека, защото само при него всички борещи се и противостоящи си сили у човека постигат равновесие и хармония.
"Върху грацията и достойнството": грацията не е задължително свойство на красотата, тя може да е присъща и на некрасивото, но само чрез нея красивото ни привлича. Грацията е привлекателността на красивото, а най-висшата степен на грацията е обаянието, при което ние сякаш се сливаме с предмета. Най-общо грацията е движеща се красота, но не всички движения са грациозни, а само произволните и то онези, които изразяват морални чувства. Грацията е красив израз на душата в произволните движения. Грацията е израз на хармония в явлението между сетивността и разума, между влечението и дълга. В грацията се срещат природното - като произволно движение и моралното - като свободна воля.
Следователно може да се каже, че естетиката на Шилер е в известен смисъл естетика на примирението: между природата и закона, между сетивността и нравственосттта, между необходимостта и свободата. Основно понятие в нея е "красивата душа" = съгласие между разум и сърце, което е гаранция за завършената човешка природа.
ВЪЗВИШЕНО, ПАТЕТИЧНО, ТРАГИЧНО
1) Възвишено: отново има силно влияние от Кант; три статии: "За възвишеното", 1793 г., "Върху патетичното", 1793г., "Върху възвишеното", 1793-94 г. И при Шилер е налице целият комплекс от Кантовото учение за възвишеното:
- обективна физическа сила
- нашето субективно физическо базсилие
- нашето субективно морално надмощие
Тук е също и морално развитата душа като неизменен белег на възвишеното. Но Шилер акцентира много силно върху свободата на духа, постижима единствено в царството на идеала. Именно във възвишеното триумфира моралната красота, но това става идеално - в понятието, а не във физическото господство над природата, което винаги може да бъде само частично. Ето защо на първо място изпъква свободата - идеалната духовна свобода, а възвишеното се оказва преди всичко форма на свободата. Затова възвишеният обект трябва да е страшен, но не бива да буди действителен страх. Стра-хът е състояние на страдание и принуда, а възвишеното може да се хареса само в свободното съзерцание.
Във втората си статия "Върху възвишеното" Шилер отчи-та разликата между чувството за красиво и чувството за възвишено. За чувството за красиво все още е необходимо телесното и затова остава необходимостта от съществуването на предмети, а следователно - и някаква форма на телесно влияние. При възвишеното ние се чувстваме свободни и от това телесно влияние, тъй като сетивните подтици тук нямат никакво влияние върху законодателството на разума и духът действа така, сякаш стои само под собствени закони. При красотата ние се наслаждаваме на свободата вътре в природата, а при възвишеното - на свободата ни от природата. За красотата ние съзряваме по-рано, още в детството, а за възвишеното е необходимо такова благородство на духа, което обикновено идва с възрастта и опита. Тук възвишеното се преплита с естетическото възпитание на човека.
2) Патетичното: Шилер го разглежда като разновидност на възвишеното. Не всяко възвишено е патетично, но и не всяко патетично е възвишено, защото само определени негови форми се издигат до възвишеното и по този начин придобиват естетически измерения. Патетичното става възвишено единствено и само чрез съзнанието за нашата морална, а не за нашата физическа свобода. Патетичното е етос, разбран като нравствена съпротива срещу съзнанието.
3) Трагичното: Шилер го разглежда като художествено изображение на патетичното ("Върху основанието за удоволствието от трагични предмети", 1792 г. и "Върху трагическото изкуство", 1792 г.). За Шилер не подлежи на съмнение противоположността между: света на природата, естественото, необходимостта, влечението и света на морала, свръхестественото, свободата, дълга (типично Кантова противоположност).
Трагичният герой е изцяло потопен в страданието, но страдащият герой става трагичен, само когато се издигне до нравствената съпротива срещу страданието, при което разкрива своята свобода (пр: Лаокоон - едновременно като върховен израз на страдащата природа и като тържество, апотеоз на жертвата, на дълга, а значи и на свободата).
Трагическият зло-дей - понякога порокът, който показва силата на волята, съдържа повече истинска морална свобода, отколкото обикновената добродетел, защото, ако той успее да победи себе си и се насочи към доброто, в него остават цялата му решителност и енергия. Дори и когато е зъл, той ни пленява със своята последователност и изобретателност, с което събужда най-живото ни участие и ние се възхищаваме от силата на душата му, от целесъобразността на разсъдъка му, откъдето идва и естетическото ни удоволствие.
За Шилер е ясно, че изкуство и морал, естетика и етика са съвършено различни области; затова моралът не може да бъде цел на изкуството, защото тогава изкуството ще загуби своята свобода и ще се превърне в дейност, подчинена на всякакъв род морални предписания и нравоучения. Естетическото предназначение на изкуството е в удоволствието, което то предизвиква като игра, като свободна дейност, а не от физически причини и природна необходимост. Но радостният дух е безспорно достояние на един нравствен човек.
Смисълът на трагедията е, че една природна целесъобразност се жертва за една морална, едно естетическо влечение се жертва за изпълнението на моралния дълг и така се понася огромно страдание в името на свободата, при което се проявява моралният закон. В това се състои удоволствието от трагедията; оттук - целта на трагедията е не да бъде исторически вярна, а да предизвиква състрадание и да издига моралното чувство.
ЕСТЕТИЧЕСКОТО ВЪЗПИТАНИЕ НА ЧОВЕКА
Всяко възпитание, било то естетическо или не, е форма на отношението общество - личност, държава - гражданин. В широк смисъл възпитанието отразява въздействието на обществото върху личността, а след това - и на личността върху обществото. Но тук идва проблемът: обществото ли трябва да усъвършенства личността или личността трябва да усъвършенства обществото? Отговорът на Шилер: чисто политическият подход към обществото, а от-там и към личността, е несъстоятелен. Насилието ражда насилие, а не свобода. Затова пътят е обратен - от личността към обществото, и по този път се открива неоценимата роля на красотата и на естетиката ("Красотата е, чрез което се стига до свободата"); т.е. красотата е свобода.
Огромно значение в личността и творчеството на Шилер изиграва Френската революция - крахът на революцията, на нейните идеи, отчаянието от Просвещението, което я е подготвило духовно. Веднъж загубил вяра в революцията, Шилер се обръща към Кантовата философия, защото след като идеалът не може да бъде постигнат истински, то тогава той трябва да бъде дирен във философията. Политическият идеал е неосъществим, тъй като липсва моралната възможност, а и поколението се оказва невъзприемчиво. Така Шилер стига до идеята за:
1) Нравствената държава: нуждата е заставила човека да създаде държавата, но той я е създал по простите закони на природата, а не на разума. Разумът не може да се задоволи със създадената естествена държава и иска да я промени. Затова пред всеки пълнолетен народ се изправя задачата да преобразува естествената държава в нравствена, т.е. в държава, отговаряща на моралния човек. Естествената държава не може да се унищожи преди да се създаде нравствената държава. Кой може да създаде нравствената държава? - само целостта на характера, който трябва да притежава и народът могат да заменят държавата на принудата с държава на свободата. Но днес това е невъзможно, тъй като човек е разделен, а природата му е недоразвита. Човек се развива като отломка и не развива хармонията на съществото си. Ето защо главното средство за постигането на нравствената държава е преодоляването на едностранчивостта на разсъдъка като основен негативен резултат от културата, превъзмогването на диспропорциите у човека, наложени от самото културно развитие, което трябва да се извършва чрез сетивната способност на човека ("Сърцето трябва да разтвори пътя към ума"). Средството за преодоляването на естествената държава трябва да се търси извън нея; това средство може да бъде само изкуството и неговите безсмъртни образци. Изкуството е главно средство на възпитание на човека от бъдещето, защото то разполага с уникални предимства: политическият законодател може да прегради неговата област, но не и да владее в нея; той може да унижи художника, но не и да фалшифицира изкуството. Затова и трактатът на Шилер си е чиста утопия, която се разширява още повече от добавката, че дори изкуството и красотата, които ще спасят света, не са реалните изкуство и красота, а идеалните, съвършените, които ще бъдат дело на бъдещето.
Идеалният човек: в него се съчетават отпуснатостта и напрежението. Но този идеален човек може да бъде създаден само от идеално красивото, което свързва в единство сега съществуващите в опита форми на красотата - разнежващата, която действа на напрегнатия човек и енергичната, която действа на отпуснатия човек. Шилер е първият естетически утопист.
2) От 22 писмо се появяват нови идеи, които дори противоречат на първите. Това става, когато Шилер преминава от естетическото, от красотата изобщо към изкуството, което си има своя същност и свои цели. Сега вече Шилер напуска моралното гледище и като резултат от естетическото решение се опитва да застане на чисто естетическо гледище, създавайки по то-зи начин още една утопия. Това става в учението за изкуството. При Шилер учението за красивото има по-реалистичен характер, поставяйки ударение върху единството на природата и свободата, влечението и дълга, сетивното и свръхсетивното; учението за изкуството е насочено към преодоляването на всички реални, морални, поз-на-ва-тел-ни и изобщо съдържателни компоненти, за да се ограничи единствено в сферата на чистата форма ("Истинската естетическа свобода може да се очаква само от формата"). Според Паси обаче идеята, че "изкуството е унищожаване на съдържанието чрез формата", е неприемлива. Според Шилер красотата е едновременно подтик към материя и подтик към форма, а изкуството, което е вид красота, се оказва унищожаване на съдържанието чрез форма. Ето защо, доколкото дидактическото и моралното също са съдържания, то след като изключва от естетическото възпитание всяко изкуство, което поучава и поправя, Шилер изменя и своя социален проект. Вече не става въпрос за нравствена държава, а за естетическа привидност и естетическа държава.
Естетическата привидност = изкуството, чиято същност е привидността. Самата природа е дала на човека сетивната възможност да възприема привидността като различна от реалността. Щом човекът започне да се нас-лаж-да-ва чрез очите и привидността придобива самостоятелна ценност, той става естетически свободен и в него се развива подтикът към игра. А от подтика към игра се развива и творческата потребност. Привидността е естетическа, само доколкото се отказва от всякаква претенция за реалност и разчита на самата себе си.
Естетическата държава: тя е различна както от динамическата правова държава, така и от моралната държава. Естетическата държава е само един кръг на красиво общуване и в това царство свободата се дава чрез свобода. Само красивото общуване обединява обществото, защото се отнася до нещо, което е общо за всички; единствено красотата ощастливява целия свят и всяко същество забравя ограниченията си, докато изпитва обаянието й. Само тук се постига идеалът за равенство.
С въвеждането на естетическата държава утопизмът на Шилер е вече завършен. Надеждите за естетическа държава растат в същата степен, в каквато намаляват надеждите за реална държава.
ПОЕТИКА. ВЪРХУ НАИВНАТА И САНТИМЕНТАЛНА ПОЕЗИЯ
"Върху наивната и сантиментална поезия" (1795-96 г.): тук се усеща по-живата връзка на живота на самото изкуство, което се дължи най-вече на влиянието на Гьоте, който успява да приближи Шилер до по-земното, по-естественото, природосъобразното. Но той все пак запазва връзката си с Кантовата философия. Делението на поезията на наивна и сантиментална има своите предпоставки в схващането на човека като сетивно-разумно същество. Наивното е по-близко до сетивното, до природното в човека и до познанието на природата, а сантименталното е по-близко до свръхсетивното, до морала, до рефлектиращото съзнание.
Според Шилер всички поети са или наивни, или сантиментални. За наивното се изисква природата да тържествува над изкуството, чрез формата си на морална величина. Наивният поет е изцяло завладян от обекта; той е произведението и произведението е той. Всеки истински ге-ний трябва да е наивен или той не е гений. Наивният поет следва природата, ограничава се до подражание на действителността и няма избор при изработката. Сантименталното е търсенето на природата, а сантименталният поет разсъждава върху впечатлението, което предметите правят върху него. Сантиментални са поетите на рефлексията, на вътрешния живот. Сантименталният поет възстановява от себе си единството, която абстракция го е унищожила. Наивният поет усеща естествената действителност, сантименталният се стреми да е поетична. Или поезията е безкрайна според своята форма, изобразявайки предмета с всичките му граници, индивидуализирайки го - и тогава поезията е наивна, или поезията е безкрайна според материята, отстранявайки от предмета всички граници, идеализирайки го - тогава поезията е сантиментална. Наивният поет е поет на реалното, сантименталният - на идеалното. И тъй като идеалът превъзхожда всяка действителност, то сантименталният поет има голямо предимство. Духът на наивният поет е спокоен и отпуснат, а на сантименталния - в движение, напрегнат. У наивния поет главното е поетическото възприемане и затова той се нуждае от външна помощ - от природата; сантименталният поет не е в такава зависимост от опита, неговата сила е в способността да запълни от самия себе си недостига в предмета. Сантименталният поет напуска реалността, за да се издигне до идеи. И двамата обаче са изправени пред реални опасности: наивният - пред грубия емпиризъм, сан-ти-мен-тал-ни-ят - пред празното фантазьорство.
Сантименталната поезия бива три вида:
1) Сатирична: поетът се отдалечава от природата и със съзнание за противоречието между идеал и действителност, той гледа на действителността като на необходим обект за отрицание, което обаче произтича от идеала. На отношението идеал - действителност сатиричният поет гледа повече откъм действителността. (сатирично-патетично и сатирично-шеговито)
2) Елегична: за разлика от сатиричната, където преобладава недоволството от действителността, тя се основава на копнежа към идеала и към природата, на страстния стремеж към неосъществимия идеал и към изгубената природа. Тук господстват тъжното, печалното, песимистичното чувство. На отношението идеал - действителност елегичният поет гледа повече откъм идеала.
3) Идилична: поставя си за цел да изобрази човека в състояние на невинност, на хармония и мир със себе си и с външния свят. Тук идеалът съответства на действителността, но тъй като това на практика е невъзможно в действителността, то желаното се отнася към миналото. На отношението идеал - действителност идиличният поет гледа еднакво откъм действителността и откъм идеала.
Шилер изрично подчертава, че неговата класификация се основава на базата на естетическия или поетическия принцип, а не на жанровата форма; следователно има разлика между трагично и трагедия, комично и комедия, елегично и елегия, и т.н. Освен това класификацията е типологическа, а не историческа, въпреки че би могло отношението наивно - сантиментално да се пренесе към отношението античност - съвременност.
Макар наивната и сантименталната поезия да са двете единствено възможни поетически форми, те не са и не могат да бъдат цел на литературната еволюция, която е насочена към техния синтез, към сливането им в един висш тип поезия. Как би могло да се осъществи сливането Шилер не обяснява. Към това той подхожда отново утопично - идеята за сливането на двете поезии е в пряка връзка с неговата идея за цялостния, хармоничен, естетически формиран човек. Идеалният човек трябва да съедини наивния със сантименталния характер по такъв начин, че всеки да предпази другия от неговата крайност.
Библиография:
Младен Влашки, “западноевропейска литература”, ПУ, 1993.
Исак Паси “Немска класическа естетика”, С., 1991.


Firefox/Инсталация

1 Получаване на Firefox
Firefox може да го свалите от . Натискане на големия зелен бутон ще свали Firefox. За да получите версия на Firefox на друг език , вижте .
2 инсталиране
2.1 Microsoft Windows
Firefox поддържа различни версии на Windows Включително 98, 98SE, Me, NT 4.0, 2000, XP и Server 2003(възможно е да се пусне Firefox на Windows 95 ). Изгражда се Windows XP Professional x64 Edition , издадено е също така . The Microsoft Windows версията на Firefox се разпространява с инсталатор. Инсталира се с двойно-щракване върху Firefox Setup <версия>.exe (където <версия> е число) и следвайте инсталационните инструкции. Стандартна инсталация е препоръчителна за най-нови потребители. По подразбиране ще инсталира Firefox в папка Program Files.
Вие можете да стартирате Firefox от Program Files или двойно щракване на Firefox иконата на вашия десктоп. Първото стартиране на Firefox ще ви даде запитване да внесете ли настройките от Internet Explorer (или на друг браузър инсталиран на вашия компютър ). Ако изберете 'Yes' така ще внесете всичко от bookmarks (известно и като favorites), запазва пароли, история и browsing настройката. След като спре да внася всички тези настройки браузърът Firefox ще стартира и покаже прозорец с предупреждение, че Firefox не е даден като подрабираш браузър. С избирането на 'Yes' така ще свържете Firefox с web файлове(примерно тези, които завършват на .html или .htm ...) на вашия компютър и също така ще отвори Firefox, когато връзките са избрани в (много) външни приложения като instant messenger.
След като Firefox е подразбиращ браузър, то автоматично ще се появи в Windows XP. Start menu влизате "Internet" опция. Ръчна настройка е като щракнете start бутона избирате "Properties". От там изберете "Customize..." после избирате "Mozilla Firefox".(ако има нещо неясно питайте в беседа на мен не ми стана много ясно какво точно има предвид автора с тази част)
2.2 Mac OS X
Двойно щракване на компресирания дисков двойник за да го монтира. Влачете иконата за приложение Firefox към папката за "Applications" на вашето дисково устройство. Не щраквайте-двойно на иконата Firefox в изображението на диск(иначе така може да зависне програмата). За да карате Firefox за да излезе винаги в дока, влачете иконата на папката за "Applications" в дока.
2.3 Linux
Много дистрибуции сега излизат с Firefox. Проверете вашата дистрибуторска документация за детайлите. Там трябваше да бъде икона на Firefox в вашето меню на програмата на околност на десктоп.
Ако вашата дистрибуция не идва с Firefox, то вие можете да го свалите от официалната страница на Firefox. След като приключите със свалянето, декомпресирайте файла. Може да бъде направено обикновено като отворите файла с архивираната програма и го "извлечете" в друга папка.
Алтернативно пишете tar -xvzf firefox-< версия>.tar.gz или tar -xvzf firefox* командата ще създаде директория наречена "firefox". Тази директория може да бъде преместена където и да е. Напишете ./firefox в shell от install директорията стартирайте Firefox.
2.4 Други операционни системи
Откакто Mozilla Foundation направи изходния код на Firefox достъпен, потребителите могат, също така да компилират Firefox на много други архитектури и операционни системи. Операционни системи, които не са поддържани от Firefox, но могат да пуснат браузера са:
* Solaris (x86 and SPARC)
* OS/2
* AIX
* FreeBSD
* PC-BSD
* NetBSD
* BeOS
* SkyOS
* RISC OS (ARM)
* OpenBSD


Сборник с математически доказателства/Тематичен указател на математическите обозначения/Анализ

1 Граничен преход
Обозначение, Интерпретация
<math>\lim_{n\to\infty} f_n(\xi)=f(\xi)</math>, (поточкова) сходимост в точката <math>\xi</math><math>\underset{n\to \infty}{\mathrm{Limf_n(\xi)=f(\xi)</math>, равномерна сходимост в точката <math>\xi</math><math>\lim_{n\to\infty}, (поточкова) сходимост във всяка точка
<math>\lim_{n\to\infty} f_n\vert_{D}=f\vert_{D}</math>, (поточкова) сходимост във всяка точка от множеството <math>D</math><math>\underset{n\to \infty}{\mathrm{Lim, равномерна сходимост
<math>f_n\underset{n\ }{\Rightarrow}f</math>, "
<math>f_n\underset{n\ }{\rightrightarrows}f</math>, "
<math>\underset{n\to \infty}{\mathrm{Limf_n\vert_{D}=f\vert_{D}</math>, равномерна сходимост в множеството <math>D</math>
<math>D\frac{\ }{\ }\!\underset{n\to \infty}{\mathrm{Lim


Сборник с математически доказателства/Тематичен указател на математическите обозначения/Теория на числата

0.1 Числови множества
Обозначение, Интерпретация
<math>\mathbb{N}</math>, множество на естествените числа
<math>\mathbb{N}_0</math>, множество на естествените числа и нула
<math>\mathbb{Z}</math>, множество на целите числа
<math>\mathbb{Z_{+</math>, множество на положителните цели числа
<math>\mathbb{Q}</math>, множество на рационалните числа
<math>\mathbb{Q_+}</math>, множество на положителните рационални числа
<math>\mathbb{R}</math>, множество на реалните числа
<math>\mathbb{R_+}</math>, множество на положителните реални числа


Firefox/Плъгини

1 Какво е приставка?
Firefox има нужда от ''приставки'' за да чете или показва специално съдържание от уеб-страниците. Плъгини са програми, които са интегрирани във Firefox, което позволява уеб-страниците да предоставят съдържание на вас. Такова съдържанието включва flash видео, игри за java и поточно видео от интернета. Примери на плъгини са Flash, RealPlayer, и Java. Плъгини са необходим компонент, чрез който се достига истинска интерактивност на интернета.
Много по-изчерпателен списък на плъгини, с подробни инсталационни инструкции, е наличен . Друг ценен ресурс е .
2 Преди инсталация
2.1 Затворете Firefox преди да инсталирате пльгини
Firefox трябва да бъде затворена преди да се пусне плъгин инсталационна програма, като съществуващи файлове могат да бъдат сложно-писани по време на инсталационния процес
2.2 Полвайте XPInstall при инсталиране на плъгини
Някой плъгини са налични XPInstall пакетите (XPIs). Когато XPIs е наличен инсталират плъгина автоматично без да рестартирате Firefox. След XPI е свършил инсталацията трябва да рестартирате браузера.
Заб: Във версия 2.0 на Firefox при всяко ново стартиране на браузъра ви пита дали искате да обновите някое инсталирано вече XPI(стига да има по-ново от него)
2.3 Виждане, на кои плъгини имате, инсталирани
За да видите кои плъгини сте поставили пишете само ''about:plugins'' в Location bar. Тази страница ще покаже кои плъгини са инсталирани, какъв файл пише, с какво те са свързани и дали плъгинът е задействан или деактивиран.
3 Налични плъгини
3.1 Adobe PDF Reader
За да четете .pdf файлове Ви ен нужен четец. Файърфокс уеб браузър идва с ''PDF.JS'', PDF четец написан на Джаваскрипт. Има и други четци, които могат да се използват. Adobe Reader е един много популярен софтуер, който може да прави това. Може да се сдобиете с Adobe's от официалната и сваляте Adobe Reader.
С Firefox закрито инсталирайте читателя на Адоби и то ще също така инсталира плъгина, необходим за Firefox да разгледа файлове на PDF. Никакви други стъпки не са необходими. Firefox сега ще отвори всички PDF-и в табовете на Firefox.
Ако вие инсталирате Adobe Reader след Firefox, Adobe Reader автоматично ще избере правилния плъгин. Ако вие вече имате последната версия на Adobe Reader, който е инсталиран, тогава Firefox автоматично ще използва плъгина. Някой ако има проблеми с плъгина на Adobe Reader в Firefox решението е .
3.2 Java
Плъгинът на Java е част от the Java Runtime Environment. Java Runtime Environment инсталатора ще инсталира Java Plugin за Netscape 7.2 и Mozilla автоматично.
Simpy install или сваляте от .
3.3 Macromedia Flash Player
Когато срещнете място, което ползва Flash графика, жълто парче ще се появи пред върха на страницата, който ви казва, че има липсващ плъгин, което пречи да видите всичко от съдържанието на текущата страница. Щракнете на ''Install Missing Plugins'' бутон и Mozilla Plugin Finder Service ще се появи автоматично. След като поеме потребител споразумението на Macromedia, необходимите компоненти, които за виждане на Flash ще бъдат инсталирани.
Алтернативно вие можете да инсталирате Macromedia Flash Player ръчно. Само отидете на и щракнете на Macromedia Flash Player 8.0 линка.
3.4 Macromedia Shockwave Player
Само отидете на Macromedia Shockwave и свалете пльгина. Когато го инсталирате, Firefox ще се появи в списъка на браузерите, за които вие можете да инсталирате плъгина.(Спомнете си, че Firefox трябва да бъде затворен когато инсталира).
3.5 Quicktime Player (Windows & Mac)
Само отидете Apple's (the developer of Quicktime) уеб страницата и свалете . Инсталиране на Quicktime ще инсталира подходящия плъгин за да може Firefox да разгледа .mov файлове.
3.6 RealPlayer
Само отидете Real's (the developer of RealPlayer) уеб страницата и свалете . RealPlayer инсталатора автоматично ще разпонае браузьра ви и ще инсталира плъгина.
4 Деинсталиране на плъгини
Списък на вашите инсталирани плъгини може да бъде придобит От about:plugins. Като общо правило, за да махнете плъгин, махате неговата папка в about:plugins.


Готварска книга: Торта Гараш

Готварска книга: Рецепти
1 Приготвяне
; Приготвяне на блата
: Белтъците и пудрата захар се разбъркват до побеляване, но без да се образува пяна. Добавят се смлените орехи и брашното. Сместа се разделя на 5 равни части, от които се оформят 5 еднакви кръгли блата. Блатовете се изпичат в предварително загрята фурна при температура 150 градуса по Целзий.
; Приготвяне на крема
: Първи вариант:
:: Сметаната се разбива, постепенно се прибавя захарта и разтопения шоколад докато се получи еднородна и гъста смес.
: Втори вариант:
:: Шоколадът, сметаната и захарта се довеждат на слаб огън до кипене, без да завират при непрекъснато разбъркване, докато се разтопи шоколада.
:: Кремът се охлажда на водна баня, като се продължава с разбъркването до получаване на пухкава тъмнокафява маслоподобна смес.
Готовите блатове се слепват с крема (тортата се намазва и отстрани), като последният не се намазва, а направо се залива с глазурата.
Тортата се украсява с кръг боядисани в зелено бадеми (може и с бели кокосови стърготини). Разрязва се на 16 парчета.
----


Готварска книга: Чомлек

Готварска книга: Рецепти
1 Приготвяне
Взема се около 2 кг. прясно крехко телешко месо, което задължително трябва да има поне една кост, и се нарязва на по-едри парчета. В глинена тенджера се реди ред от месото и ред от едро нарязания лук, докато свърши месото. Налива се виното, водата и олиото, подправя се със сол, черен пипер на зърна, половин листо дафинов лист и няколко зрънца кимион.
Капакът на тенджерата се замазва с тесто и се вари на слаб огън около 2 часа. Ястието не трябва да е много гъсто, яде се с лъжица.


Уикиджуниър Слънчева система

Когато работите върху този проект, помнете че той е предназначен за деца. Да бъде разбираем е също толкова важно, колкото и да бъде точен. Авторите трябва да се концентрират върху най важните понятия, а не да навлизат в подробности. Използвайте термини, когато това се налага, но не използвайте сложни думи, когато и по-прост език би свършил работа.
Ако сте допринесли за този проект и бихте желали да бъдете записани като съавтор, можете да добавите името си в този списък: Уикиджуниър Слънчева система/Автори
1 Основни части
Включените в книгата части са:
# Начална страница
# Авторско право
# Въведение
# Нашата Слънчева система
# Слънцето
# Меркури
# Венера
# Земя
## Луна
# Марс
## Фобос
## Деймос
# Астероиден пояс
# Юпитер
## Амалтея
## Йо
## Европа
## Ганимед
## Калисто
# Сатурн
## Мимас
## Енцелад
## Тетида
## Диона
## Рея
## Титан
## Хиперион
## Япет
## Феба
# Уран
## Миранда
## Ариел
## Умбриел
## Титания
## Оберон
# Нептун
## Протей
## Тритон
## Нереида
# Плутон
## Харон
# Комети
# Пояс на Кайпер
# Облак на Оорт
# Космически изследвания
# Загадки
# Глосар
2 Основни въпроси
Въпроси, които би трябвало да присъстват във всяка част:
# Колко е голяма планетата?
# Каква повърхността ѝ?
# Какви са луните/луната ѝ? (за планети с естествени спътници)
# Колко е дълъг деня на тази планета?
# Колко е дълга годината?
::''за луни: ''Колко е дълга орбитата около планетата?
# От какво е изградена?
# Колко силно ще ме притегля гравитацията?
# На кого е наречена?
# Как е открита?
ang:Wicigeonga Sunnlicu Endebyrdnes
ar:ويكي الأطفال:النظام الشمسي
bs:Wiki junior Sunčev sistem
ca:Viquijúnior:Sistema Solar
de:Wikijunior Sonnensystem
en:Wikijunior:Solar System
es:Wikichicos/Sistema Solar
fi:Wikijunior Aurinkokunta
fr:Wikijunior:Système solaire
it:Wikijunior Il sistema solare
ja:Wikijunior:太陽系
nl:Wikijunior:Zonnestelsel
pl:Wikijunior:Układ Słoneczny
pt:Astronomia Mirim
zh:Wikijunior:太阳系

Уикиджуниър


Готварска книга: Баница със сушен киселец

Готварска книга: Рецепти
1 Приготвяне
Разточват се тънки кори от тесто за баница, корите се пекат от двете страни като се поставят директно върху плочата на печка на дърва. Дъното на голяма бакърена тепсия се намазва с олио в нея се редуват печена кора, малко мазнина, две шепи сух киселец, предварително кипнат във вода за около 10 минути и след това отцеден. Най-отгоре се завършва с кора. След това тепсията с баницата се пече върху печката, като се изпече от едната страна се обръща с помощта на дървен кръг и се пече и от другата страна. след изпичането и тепсията с баницата се покрива с дървения кръг за около 30 минути, за да отдъхне.
Може да се направи и с готови печени кори в електрическа фурна.


Готварска книга: Мохито

*Готварска книга: Рецепти
1 Приготвяне
Във висока чаша се разтриват нарязаната на ситно ментата, настърганата кора от зеления лимон и захарта. Добавя се ромът, сокът от лайм и се разбърква. Добавя се лед и студена газираната вода.


Просвещение

Англия /1648 - 1750/ - исторически преглед: Революцията в Англия протича относително рано - през периода 1648 - 1649 година. Предводител на разбунения народ е Оливър К р о м у е л. Кралят на Англия, Шотландия и Ирландия /1625 - 1649/ Ч а р л з І, син на Яков І Стюарт, е осъден на смърт и екзекутиран в Уайтхол. Опозицията српещу него нараства в тъй наречения Д ъ л ъ г П а р л а м е н т /1640 - 1653/, след като той изпраща на изтезания Страфорд, а по-късно и Лауд.
През 1660 година К о н в е н т ъ т кани официално следващия владетел от фамилията на Стюартите на престола и на 25 май същата година той е провъзгласен за крал под името Ч а р л з ІІ. Това е началото на историческия период на Р е с т а в р а ц и я т а, през който английският Парламент се превръща във важен управленчески орган в Англия. През 1679 година се приема важен акт “Хабеас корпус акт”, с който се ограночават пълномощията на Краля и се утвърждава авторитета на Парламента.
През 1661 година активният деятел на роялистката емиграция граф К л а р е н д ъ н става Пръв министър на Англия. Той възстановява авторитета на Англиканската църква и разпорежда да прогонят пуританите от колежите и държавните учреждения.
През 1672 кралят Чарлз ІІ издава “Д е к л а р а ц и я в з а щ и т а н а в е р о т ъ р п и м о с т т а”, с която се урежда мирното съжителство между отделните вероизповедания на Острова.
През 1785 година на престола на Англия се възкачва херцога на Йорк, провъзгласен за крал под името Я к о в ІІ, но поражда недоволство в средата на торите и в кръговете на вигите. Дворцовият преврат, при който Яков ІІ е подменен с Вилхелм О р а н с к и, негов зет, остава известен в историята на Англия като “С л а в н а т а революция”/1688/, след която крал на странат е Вилхелм ІІІ, т.е. протича една безкръвна революция. Кралят получава ластта с нови ограничения на пълномощията му, оповестени в “Д е к л а р а ц и я на п р а в а т а”. Кралят няма право да събира данъци и такси, нито да спира законите и разпоредбите, приети от Парламента.
През 1707 година се разпуска парламента на Шотландия и се учредява нова държава В е л и к о б р и т а н и я след обединението на Англия с Шотландия. Британският парламент придобива класическия си облик, който е запазил до днес - Камара на Лордовете и Камара на общините. В тях се противопоставят две партийни групировки - на торите/днес консерватори/ и вигите/днес лейбъристи/. Първият най-влиятелен лидер сред торите бил лорд Болинброк, а сред вигите - Малборо.
През 1714 година на трона на Великобритания се възкачва първият владетел от Х а н о в е р с к а т а династия Г е о р г І, който управлява като крал до 1727 година. След него крал на страната е Г е о р г ІІ /1727 - 1760/, по време на който се заговорва за “самодържавието на Парламента”.
Английските философи просветители:
Джон Л о к /1632 - 1704/ Фундаменталният му трактат, с който се вписва в историята на западноевр опейската философия като основоположник на с е н с у а л и з м а е “Опит върху човешкия разум”/1690/.
Ключовата дума за този мислител е о п и т ъ т. Той е емпирист, вглежда се само във факктите - единствен източник за знанието. Лок свързва всяко познание с усещанията. В ранната възраст на детето душата му е т а б у л а р а з а , девствена и без формирана самобитност. Усещането въздейства върху ума ни и така се изкраждат знанията у нас.
Според политическия мислител Лок всички хора по природа са свободни, равни и независими. Естественият договор - свързващ индивидите вътре в една общност - трябва да охранява естествените права и не трябва да лишава човека от свободата, която е част от интимната му същност. Разделянето на законодателната и изпълнителната власт е предопределено да осигури един либерален режим. Народът има право на бунт, ако владетелят накърни правата му.
Антъни Ш а ф т с б ъ р и /1671 - 1713/: Фундаменталният му труд, приносен в сферата на философията на морала, е озаглавен “Характеристика на хората, нравите, мненията и времената”/1711/.
Според Шафтсбъри моралът е независима от социалните условия инстанция и се развива самостоятелно. Нравственото начало не е обвързано с религиозното чувство. Моралът е присъщ на човека от рождение и го подтиква постоянно да си постава по високи нравствени цели. Добродетелта дава на човека разумна наслада и му осигурява постигането на най-висше блаженство.
За човека е най-важно да съчетае в хармония егоистичните пориви и алтруистичните стремежи вътре в себе си. Постигането на тази хармония е гаранцията за постигане на добродетелта. Идеал за този мислител е хармонично развитата личност, чийто движещ стимул е е н т у с и а з м ъ т, т.е. неизтощимият стремеж на човека да преодолява роящите се в него противоречия.
Английският просветителски роман: Проследяват се отблизко премеждията и предприемчивите начинания на героите, насърчава се възхитата от тяхната придприемчивост, изобретателност и деловитост. Доминира обективистичния тип повествавание, създава се илюзията за документално изложение, почни липсват задълбочени психологически анализи, интересът е насочен предимно към кондицията и философията на деятелния човек, на самородния бизнесмен.
Франция през ХVІІІ век - исторически преглед: Кралят Слънце умира през 1715 година и по неговата воля престоът на франция трябва да заеме правнукът му, който е още на п е т години. В продължение на 8 години страната се управлява от Регентски съвет начело с Филип Орлеански, точно когато се водят ожесточени полемики и стълкновения между янсенистите и ултрамонтаните/застъпници на Римо-католическата църква/. Правнукът на Луи ХІV е провъзгласен официално за крал на Франция през 1715 година под името Луи ХV, който придобива прозвището Обичният. Приписват му девиза “С л е д н а с - п о т о п” и въвеуждането в политшическия живот на възлюбените му куртизанки маркиза Помпадур и графиня Дюбари.
През периода 1741 - 1748 година Франция поддържа Прусия във Войната за австрийското наследство, а по-късно се съюзява с Австрия срещу Прусия в Седемгодишната война /1756 - 17638.
След смъртта на Луи ХV Парламентът на Париж е разпуснат. Възкачването на престола/1775/ на следващия представител от династията на Бурбоните Л у и ХVІ е съпътствано от хлебни бунтове през май в Париж. Простолюдието от столицата се заканва “Ако не се намали цената на хляба, ще пролеем кръвта на Бурбоните” или “Ако на 11 юли Луи бъде миропомазан за крал, на 12 юли ще го екзекутираме!”
Културата на Франция през ХVІІІ век: Точно през средата на ХVІІІ век /1750/ един парижки издател решава да преведе от английски прочутата вече “Британска енциклопедия” / Encyclopedia Britannic/ и си избира един престижен и много амбициозен сътрудник - Дьони Д и д р о, който решава, че във Франция има вече достатъчно авторитетни философи, които могат да създадат един френски Тълковен речник на науките, изкуствата и занаятите. Този обемист, многотомен, тълковен речник става известен в културната история на Франция като Е н ц и к л о п е д и я т а, а многобройните сътрудници се прочуват под благоприятното за широкия им интелект прозище е н ц и к л о п е д и с т и т е - Дидро, Д’Аламбер, Волтер, Русо, Холбах, Хелвеций и т.н.
През периода 1750 - 1772 година излизат 28-те основни тома на Енциклопедията, а след това, през периода 1774 - 1776 година, излизат още 5 допълнителни тома.
През втората половина на ХVІІІ век се публикуват следните енциклопедични издания: Исторически и критически речник на Пиер Б е й л, Систематична енциклопедия на П а н к у к, многотомната Естествена история на Б ю ф о н.
Появяват се и История на двете Индии от Р е й н а л и “Философия на Природата”/1777/ от Делил дьо С а л.
През 60-те години на ХVІІІ век във Франция имало повече от 600 речника. През 1789 година в конюшните и избите на Париж се помещават около 100 тайни печатници, в които една малка брошура би могла да бъде напечатана за 7-8 дни.
Френската философия през ХVІІІ век: Просветителите се борят за лична свобода и демократично обществено устройство. Проповядват равноправие, справедливост и братство. Лансират революционни идеи за преустройство на социалния строй и държавата. Намесват се активно като граждани в най-шумните съдебни дела в защита на справедливостта /Волтер/.
Всичко се изправя пред съда на разума, всичко се проверява чрез опита. Философите-просветители търсят опора в науката /Волтер, Монтескьо, Дидро/. Популяризират техническите знания и занаятите /Дидро/. Във философиятяа навлиза космополитичното мислене /Монтескьо/. Философията търси опора в здравата човешка природа, освободена от предразсъдъци, от умозрителността на метафизиката. Чрез натрупания опит /емпиризмът/ се обяснява интелекта на човека /Лок, Кондийак/. Критикуват се системите, въвеждат се експерименталните методи. Разумът изхожда от фактите, за да стигне до принципите.
Монтескьо е гениален новатор: иска да изработи нова наука за законите, да открие душата на закона, която внася порядък в обществото. Законодателите трябва да се съобразяват с географското положение на страната, с климата и почвата в нея, с народопсихологията на жителите й, с техните нрави и обичаи, с типа управление /република, монархия или деспотия/. Настоява категорично за разделяне на пълномощията на изпълнителната от законодателната и съдебната власти.
Волтер страни от системното философско изложение, не предлага глобално обяснение на света. Философът трябва да умее да гледа света и да кара другите да се вглеждат в неговите обективни реалности. Той е против метафизиката, но не е атеист, а д е и с т, но “христианската секта” предизвиква ужас в него. Ужасяващото суеверие трябва да бъде премахнато, фанатизмът да се прониже със стрелите на истината. “Да се смаже Нечестивият!” - апелира той Неговият бог не е на религиите, а на Нютон. Мечтае за Църква на Разума, за съюз на философите срещу “фанатиците и лицемерите”. Мъдростта е изтъкана от толерантностт, а царуването на Разума скоро ще настъпи.
Според Дидро ембрионът се формира от съчетаването на различни материални елементи, така че философът, например, трябва да търси “вечните елементи, които изграждат животинския свят и природата на животното”. “Формираният от тези елементи ембрион преминава през безкрайно мното типове организация и начини на развитие”. Усещането и чувствителноста е общо свойство на материята. Във въображението си той се издига до трансформизма и еволюционизма. Последователен и войствен атеист е .
Русо води процес срещу цивилизацията, смята, че науките и изкуствата корумпират нравите, проследява генеалогията на социалното зло. Тя тръгва от първия обявим участък земя за с в о й и унищожил природното равенство. Човек може да се възроди като се върне към природата, възстанови примитивните нрави. Русо е срещу малцинството, преливащо от разкош, и отстоява интересите на множеството, на което липсва най-необходимото. Педагогиката трябва да върне детето към опита, да вземе за наставник природата и да не прави детето предварително възрастно. Русо е т е и с т и отстоява “религията, която следва поривите на сърцето”.
Прусия през ХVІІІ век - исторически преглед: Държавата Прусия възниква в самото начало на ХVІІІ век /1701/ след обединяването на Бранденбургските владения/днешна Централна Германия/, херцогство Прусия /днешна Източна Германия/ и Рейнските княжества /днешна Западна Германия/. Пръв владетел на новоучреденото кралство става Бранденбургския курфюрст Фридрих ІІІ, който става крал с името Фридрих І.
След него през 1713 година на престола възхожда Фридрих-Вилхелм, който гради една типично военна деспотия и си спечелва принизяващото го прозвище “Фелдфебелът на трона”. Този необразован и ограничен владетел остава на власт до 1740 година.
След него на пруския престол възхожда Фридрих ІІ /1740 - 1786/, който налага кралския абсолютизъм в страната и остава в историята й с ласкателното прозвище Фридрих В е л и к и. След като почти десет години води кореспонденция с прочулия се френски философ Волтер, той го кани в вора си в Берлин през 1750 година. Между двамата възниква бурна свада и Фридрих ІІ обявява доскорошния си приятел за “персона нон грата” в Прусия.
В края на ХVІІІ век Прусия по територия е на десето място сред европейските държави, по численост на населението си - на тринадесето място в Европа, а армията й е на-многочислената на Континента.
Немски философи просветители: На прехода ХVІІ / ХVІІІ век живее и твори немският философ Л а й б н и ц /1646 - 1718/, който става известен скоро в Европа с труда си “Монадология”/1714/. Той поддържа учението за “предустановената хармония” и отстоява тезата си : “Нашият свят се развива към по-добро , за да стане най-добрият от световете”.
Богът на Лайбниц е Бог -Личност, той е интелегентна и безкрайно свободна първопричина, която избира между всички възможности. Той е създател на нашия свят, съставен от монади, т.е от прости субстанции, от динамични духовни реалии, аналогични на душите В природата той вижда само принципи от духовен разред, чиито смисъл е деятелността и силата. Навсякъде около нас действат духовни сили.
Всички реалии имат една душа. Той не е сигурен дали растенията нямат душа и живот. Най-малката частица от всемира съдържа дух. Няма нищо стерилно и мъртво във света. Материята, природата и животните са оживотворени от монади или души. В подвижната и жива вселена на Лайбниц ставането /еволюцията/ на съществата е възможно.
Негов съвременник е немският теологически мислител Христиан В о л ф /1679 - 1754/, който се прочува в Европа с труда си “Логика или Разумни мисли за целите на човешкия разсъдък”/1712/.
Като типичен мислител енциклопедист се изявява немецът Йохан Готфрид Х е р д е р /1744 - 1803/ като философ, литературен критик и историк, фолклорист и естетик. Фундаменталният муп философски труд е озаглавен “Идеи към философията на историята на човечеството”/1784 - 1791/.
Немският философ Имануел К а н т/1724 - 1804/ се вгражда като задълбочен мислител в европейската философия с трудовете “Критика на чистия разум”/1771/, “Критика на практическия разум”/1788/ и “Критика на съдната способност”/1790/.
Доц. Гено Генов


Скъперникът и неговата риза

1 Скъперникът и неговата риза
<nowiki> Живееше някога един човек,който имаше много пари
ала беше голям скъперник.На обед и на вечеря се задоволяваше само със сух хлебец и
студена водица,а за облекло му служеше една стара
конопена риза,която бе наследил от баща си — също такъв
голям скъперник като него.Всъщност от бащината му риза
бе останал само един ръкав, защото другата част на
ризата бе съшита от по-нови кръпки.Разбира се скъперника не
обръщаше никакво внимание на това и не се смущаваше от подигравките на околните хора.
И тъй,един ден нашият скъперник съблече ризата от гърба си, изпра я и
я простря да се суши върху дървената до ограда на къщата си.
Не щеш ли,слънцето,което години наред бе сушило с лъчите си тая риза,
се усмихна и си каза:
— Чакай да сляза на земята да поискам от скъперника
награда за услугата, която му правя вече толкова години.
Речено — сторено.Преобрази се слънцето на старец с дълга бяла
брада,седна на голям пухкав облак и слезе на земята.Отиде в
къщата на скъперника и похлопа на вратата му.
— Добър ден — каза то,когато богаташът се яви на прага.— Дойдох да си
искам парите,които ми дължиш.
— Парите ли? Какви пари? — запита подплашен скъперникът и поиска
да затвори вратата.
—Чакай! — рече гостът,като го хвана за ръката — Аз съм
слънцето.Години наред вече ти суша ризата с лъчите си,но до сега
ти не си ми дал нито пареа за услугата,
която ти правя.Много няма да ти искам.Само сто жълтици.
—Че ако ти наистина си слънцето, защо са ти тогава пари? — попита
скъперникът,бледен като смъртник.— Мигар всички други хора плащат за туй,
че си седиш на небето и си грееш за собствено удоволствие?
Слънцето се засмяло,поглади бялата си брада и отговори:
— Парите аз не ще взема за себе си, а ще ги раздам на бедните.Ти си
толкова богат,че сто жълтици за тебе ще бъдат колкото сто пшеничени зърна.
— Не давам никакви пари!Златото ми е по-скъпо от неволите на
сиромасите! — извика сърдито скъперникът и тръшна вратата под
носа на дълечния петник.
Тогава чудният гост прие отново стария си образ,отлетя на небето
и огря оттам,както по-рано широката земя с благодатните си лъчи.
— Слушай,ветре! — рече слънцето на силния западен вятър,който
минаваше в това време на крилат кон край него.— Слез на земята и грабни
ризата на човека без сърце, когото хората наричат скъперник!
И западния вятър наду с всичка сила грамаднияси рог,спусна се на
долу и грабна от оградата дрипавата риза на скъперника.
А богаташът,като видя, че ризата му се издига високо във въздуха,
изкочи да я гони и да се надбягва с вятъра
Тича той три дни и три нощи подире ù,но не можа да я хване.Изпоти се,
простуди се,легна на леглото си и умря.
Погребаха го далечни хора,а богатството му се разпиля като прах по земята.
Какво стана с неговата риза?
Цели двеста години западния вятър я въртя из въздуха ,докато
най-сетне се умори да си играе с нея и я пусна в казана на една
голяма фабрика.Там ризата стана на каша, а после се превърна в същата тая хартия, на която е писана и нашата приказка.


Firefox/Табулатори

1 Какво е табулатор?
Firefox е замислен да бъде удобен за всеки потребител без изключение . За да "преоткриете истински мрежата", трябва да сте наяно с най-добрите черти на Firefox. Една от тях е употребата на табулатори. Firefox използва "табулатори" за да покаже няколко уеб - страници в един прозорец.Това е най -важното различие между Firefox и Internet Explorer (неговия основен конкурент) за новите потребители.
Табулатори се показват долу под лентите с инструменти на Location и Bookmarks Toolbars, в подобна на папки подредба. Табулатори дават на потребителя един прозорец на Firefox в лентата за задача, с многочислени страници отворени вътре в този прозорец. На изображението, началната страница стандартна за Firefox е посочена в първия отпечатък, и централата на Firefox (достигна от това"започването" бележка) Показано в момента е. Числото на tabs, което може да бъде отворено, по кое да е едно време е неограничено, обаче може да се работи удобно само до 20 табулатора .
2 Създаване, затваряне и избор на табулатори
Има много различни начини за и създаване, затваряне, и достьп до табулаторите . Първо, нов празен табулатор може да бъде създаден като щраква в File → New Tab, или като се използва клавишна комбинация [Ctrl]+[T]. Ако tab линията е видима, (При един tab няма tab линията ) Може да кликнете с десния бутон на мишката, и да изберете "New Tab" , ще създаде нов табулатор. Друг начин за създаването на табулатор, безспорно, най -елементарен щракване на средния бутон на мишката (понякога третия mouse button или скролера ) на някой линк или bookmark . Накрая, задържане на [Ctrl] и лява бутон на мишката кликнете вьрху линк, ще отвори в нов табулатор.
Също така има много различни начини за затваряне на табулаторите. Първи, 'File'' → ''Close'' или[Ctrl]+[W] ще затвори в момента избрания табулатор. Също така, червеното "x" в десен ръб на табулатора , ще затвори текущия табулатор. Накрая, щракване върху който и да е табулатор с средния бутон на мишката (То не трябва да бъде избрано), или кликате с дясния бутон на мишката "Close Tab" ще затвори табулатора който сте избрали..
Накрая, има няколко различни пътя, които се избират табулатори. Най -очевиден е с левия бутон на мишката натикате вьрху табулатора. Съществува също така клавишна комбинация: [Ctrl] + [брой], където"брой" е кое и да е число 1-9,. Съответният табулатор , тогава ще бъде избран. Естествено, това вьрши работа само за първите 9 табулатора. Друго най-обща клавишна комбинация е, [Ctrl]+[Tab]. Това прави следващата табулатор активен. Използването [Ctrl][Shift]+[Tab] ,ще избира предишния табулатор . Тези клавишни комбинации са лесен начин за въртене през web- страниците отворени в момента.
.
Нова черта в Firefox 1. 5 е способността за "Drag and Drop" табулатори. При натискане и задьржане на лявия бутон на мишката на табулатора, е възможно за да се промени по реда, по който са подредени табулаторите.Намирате желаното местоположение е (както е сигнализирано от стрела), оставяте с Освобождавате бутона , и табулатора е преместен.
Това са основни функции, има много други начини за използване на табулаторите..
3 Многочислени home pages
Табулатърните браузьри също така, дават вьзможност за: Многочислени home pages. С Многочислени home pages, е възможно да има няколко страници всеки път, когато браузерът е стартиран, или "Home" бутона е избран.
Наместване на многочислени home pages, отидете на"Preferences" прозореца, достьпно от ''Tools'' → ''Options'' на Windows, ''Edit'' → ''Preferences'' на Linux, или ''Firefox'' → ''Preferences'' на OS X. След като сте Preferences прозореца, изберете ''General'' панел, и пишете всеки път URL, разделен пo символ за тръба, ( който е ''|''), в кутията на ''Home Page'' . За пример :
http://addons.mozilla.org/|http://www.google.com|http://wikibooks.org/wiki/Special:Randompage
По-лесен начин за локализирането многочислени home pages ,е за да отвори всички желани места в табулатори (уверете се, че '' само '' 'желаните места са отворени) и тогава кликнете на бутона ''Use Current Pages'' от ''General'' tab на ''Preferences'' прозореца.
4 Bookmark групи
Bookmarks групи са много подобни на многочислен home pages. Групи от Bookmarks създават папка от многочислени свързани (несвързано, равно злато) Bookmarks . Тогава възможно да отвори всички тях веднага като като кликнете на създадената папка и Bookmarks групи се показва в табулатори. Алтернативно, вие можете да разкриете само един от отбелязаните уеб - сайтове. За да създадете група на Bookmarks, само отворете всяко желано място в негов собствен табулатор (Отново, бъдете сигурни, че само сте отворили местата ,които желаете да са в в групата).Няколко начина са за да създадат група :"
*кликате с дясния бутон на табулатор и избирате ''Bookmark All Tabs...''
*кликате на ''Bookmarks'' → ''Bookmark All Tabs...''
*клавишна комбинация [Ctrl]+[Shift]+[D]
Независимо от това, по начин създавате групата, ще се появи прозорец , питайки ви за име и това къде да се създаде групата.
5 Кликане със средния бутон , затваряне на табулатори под Linux
en:Using Firefox/Browsing with Tabs
it:Guida a Firefox/Navigazione con schede


Класицизъм

Франция през ХVІІ век: През този век в страната, управлявана от династията на Бурбоните, се утвърждава кралският абсолютизъм. През 1610 година престолът във Франция се пада на сина на сина на Анри ІV и Мария Медичи, който е още непълнолетен и управлението на монархията е поверено на регентски съвет, чийто предводетиел е италианнският кардинал Консини. През 1617 година избухват бунтовете на Грандовете, в които загива провалилият се в политиката кардинал. Избухва нова религиозна война…
Убеден, че не може да овладее размириците в страната, синът на Анри ІV, Л у и ХІІІ, предава изцяйло пълномощията си на своя Пръв министър кардинал Р и ш е л ь о/1624 -1643/, един от блестящите държавни мъже в политическата история на Франция. За този му мъдър жест френската аристокрация му прикача прозвището Л у и С п р а в е д л и в и я т, с което той остава в историята на тази страна след края на царуването си /1643/.
Абсолютната монархия във Франция придобива своя класически облик по време на управлението на сина на Луи ХІІІ от династичния му брак с инфантката на Австрия Анна, Л у и ХІV, който остава в паметта на народа си с двете му възвеличаващи го прозвища Л у и В е л и к и и К р а л я т С л ъ н ц е. През 1643 година, когато престолът остава без управник от фамилията на Бурбоните, той е още на 5 години и страната отново се управлява до пълнолетието му от регентски съвет начело с италианския кардинал М а з а р и н и /Мазарен/. Мазарен трудно успява да удържи на натиска от страна на потомствените благороднически фамилии, които се обединяват за решителен отпор на разрастващия се кралски авторитет по време на Парламентарната Фронда/1648-1649/ и Фрондата на Принцовете/1649-1652/.
Синът на Луи Справедливият е ръкоположен за крал на Франция в катедралата на Реймс през 1654 година. Мълвата в кралския двор гласи, че на първия правителствен съвет той произнесъл заредената с непоколебим авторитаризъм фраза “Държавата, това съм аз!” / “State - this is me moi!” /, която става емблематична за стила му на управление като дълголетен и мъдър властник /до 1715 г./. Той подменя почти изцяло Кралския съвет: с финансите се заема Колбер, войската се реорганизира от Лувоа, Вобан се заема с укрепването и урбанизацията на столичния град. Френската култура през ХVІІ век: По инициатива на Ришельо през 1635 година се създава в Париж Френската академия, която до днес е с постоянен състав /40 члена/. Тя произхожда от литературния кръжок на Валантен Конрар /1603-1675/, който става неин пожизнен секретар. Първото й най-важно научно-просветно начинание е да допринесе за формирането на литературен френски език. Големи заслуги за създаването на Р е ч н и к на френския език/1680/ има лексикографът Сезар Пиер Ришле /1631 – 1698/.
В учредителния състав на Френската академия е покровителстваният от Кардинала законодател на литературния вкус Жан Ш а п л е н /1595 – 1674/, който е уважаван до днес като първият професионален литературен критик във френската литература.
По идея на Колбер през 1663 година се учредява Академия за надписите/археологически/ и литературата с постоянене състав от 40 члена. Коолбер е инициатор и на учредяването през 1666 година на Академия на науките, чийто състав от 66 члена се сътои от математици, физици и химици. Отначало Мазарен /1648/ , по-късно Колбер/1671/ съдействат за откриването в Париж на Академия за изящните изкуства, която постоянно се разширява и включва отначало подготовката на художници, гравьори и скулптури, а по-късно и музиканти, за чиято изява се създава Гранд Опера/1671/. Още през 1647 година в Париж се поставя първата опера “ О р ф е й” от италианеца Лууиджи Роси. Решаваща роля за създаването на постянен музикален театър във Франция изиграва флорентинският музикант Джовани Батиста Л ю л и /Жан Батист /1632 - 1678/.
През Века на Класицизма не демократична Гърция, а императорски Рим е източникът на образци за френските поети, художници, скулптори и архитекти от ХVІІ век. В литературата се подражава на “Енеида” на Вергилий, комедиите на Теренций, сатирите на Хораций, трагедиите на Сенека...
През тази епоха духовната красота се цени повече от физическата, а произведенията на изкуството се поставят по-високо от творенията на природата. Художникът Никола Пусен /1594 – 1665/ например смята, че “живопистта не е нищо друго освен изобразяване на духовни понятия, макар и въплътени в телесни фигури, изпълнени според определен ред и по определен начин”...
Класицистичната култура, следвайки предписанията на своята нормативна естетика, формира специална институция, която да създава образци и контролира тяхното следване. Това е Френската академия, основана през 1634 г. по инициатива на Ришельо и призната от краля на следващата година...Тя произхожда от литературния кръжок на Валантен Конрар /1603 – 1675/, който става неин пожизнен секретар. Друг виден член на Академията е Жан Шаплен /1595 – 1674/, смятан за първия професионален критик в историята на френската литература.
На първо място е приносът на Академията за формирането на литературен френски език. Той е патетичен, но ясен, без чужди, архаични и диалектни думи. Във връзка с това Лабрюйер в “Характери” споделя, че “игото на латинизмите” вече е отхвърлено и се пише с “чисто френска фраза”. Големи заслуги в това отношение има лексикографът Сезар Пиер Ришле /1631 – 1698/, който публикува през 1680 г. “Френски речник”.
Другият важен елемент от дейността на Академията е грижата за формирането на добър литературен стил.
Френската философия през ХVІІ: През този век живее и твори основоположникът на европейския р а ц и о н а л и з ъ м Рьоне Д е к а р т /1596 - 1650/. В увода на знаменития си трактат “Разсъждение за метода, за правилно ръководство на разума и за търсенето на истината в науките”/1637/ той пише: “От всичко на света здравият смисъл е разпределен най-справедливо; защото всеки се смята тъй щедро надарен с него, че дори онези, които най-трудно се задоволяват във всяко друго отношение, обикновено не искат повече здрав смисъл, отколкото имат. Невероятно е да се лъжат всички, които мислят така. Това по-скоро свидетелствува, че способността да съдим правилно и да различаваме истината от неистината, което собствено наричаме здрав смисъл или разум, е по природа е д н а к в а у в с и ч к и х о р а , а също, че нашите мнения се различават не защото едни хора са по-разумни от други, а само защото насочваме мислите си по различни пътища и не обръщаме внимание на едни и същи неща. Понеже не е достатъчно да имаш добър ум, а г л а в н о т о е д о б р е д а го п р и л а г а ш…/Разредките са на Г.Г./247/.
Във втора глава на известното съчинение Декарт излага г л а в н и т е п р а в и л а, върху които се гради методът му: “Първото правило беше никога да не приемам за вярно нищо, за което не знам с очевидност, че то е такова, т. е. да избягвам старателно прибързаността и предубедеността и да включвам в съжденията си само онова, което би се представило на ума ми така ясно и отчетливо, че да нямам никакъв повод да го поставям под съмнение…” Според второто правило “трябва да разделяме проучваните трудности на толкова части, на колкото е възможно и необходимо, за да ги разрешим по-добре”. Третото правило, възприето от Декарт, гласи: “Да спазвам в и н а г и р е д в мислите си, като започвам от най-простите и най-лесните за опознаване проблеми, за да се изкача малко по малко като по стъпала до познанието на най-сложните…” В четвъртото френският философ си поставя за цел да прави винаги “толкова пълни изброявания и толкова всеобхватни прегледи, че да бъда уверен, че нищо не съм пропуснал”/стр.259/.
Правилата, които Декарт залага в основата на личния си морал, са интересни за нас, тъй като много от протагонистите в класицистичните трагедии на Корней и Расин се придържат неотстъпно към тях. Френският философ смята, че първо правило за човека трябва да бъде подчинението на “законите и обичаите на своята страна” и ревностното следване на “вярата, в която по Божията милост бях възпитан от дете”. На второ място човек трябва да бъде “колкото се може по-твърд и по-решителен в действията си”, да следва и най-съмнителните мнения, след като сам ги е приел: “Напълно сигурна истина е, че когато не сме в състояние да различим най-верните мнения, ние трябва да следваме най-вероятните” - настоява Декарт. В духа на моралните изисквания на литературния класицизъм се вгражда третото правило: “Да се стремя винаги да побеждавам по-скоро себе си, отколкото съдбата и да променям желанията си, а не установения в света ред” /стр.264/
В четвърта част на трактата “Разсъждение за метода…” озаглавена красноречиво “Доводи, доказващи съществуването на Бога и на човешката душа” Декарт изповяда, че след като проумява, че “нашите сетива понякога ни лъжат”, а и много хора “грешат разсъжденията си и по най-простите въпроси на геометрията”: “И като забелязах, че истината а з м и с л я с л е д о в а т е л н о с ъ щ е с т в у в а м, е така здрава и сигурна, че и най-чудноватите предположения на скептиците не са в състояние да я разклатят, сметнах, че мога без страх, че ще сгреша, да я приема за търсеното от мен п ъ р в о н а ч а л о на философията /Разредките са на Г.Г./. Класицизмът като художествено направление: Първият авторитетен теоритик и изтъкнат представител на класицизма във Франция е Франсоа дьо М а л е р б/1555 - 1628/, който като поет създава “учена поезия” и насърчава тези автори, които разработват “високите жанрове”.
Жан Ш а п л е н /1595 - 1674/ е безспорно най-почитаният познавач на театъра и драмата във Франция през първата половина на ХVІІ век. Той става член на Френската академия/1635/, учредена от кардинал Ришельо и се ползува от неговото висше благоволение. Шаплен получава поддръжка от високопоставения си покровител за да въведе като задължителна норма за френските драмописци П р а в и л о т о за т р и т е е д и н с т в а /действие, място и време/ още през 1635 година.
В теоретичното си съчинение “Практиката на театъра”/1657/ абат д‘ О б и н я к обосновава Правилото за трите единства не чрез авторитета на Аристотел, а го представя като естествено следствие на рационалистичната представа за порядък, мяра и хармония.
Представите за изкуството на класицистите са близки с идеите на Ренесанса. Основните естетически категории са: мяра, пропорция, симетрия. Ренесансовият хуманизъм обаче, който поставя в центъра на изкуството човека, е изместен от рационалистичната идея за доброто разумно устройство на държавата /?/...Водеща в Класицизма е постановката, че най-висше благо е разумното управление на краля и подчинението на поданиците на волята му.
Ключовото изискване на класицистичната естетика е принципът за единството на време, място и действие.
Йерархията на жанровете е тясно свързана и с изискванията, предявявани към темата на литературната творба. Преди всичко тя трябва да представя деяния на благородни личности – крале, аристократи, антични герои...Препоръчва се в драматичните творби темата да бъде разгърната чрез представяне на ограничен кръг събития.
Според установената през Века на класицизма йерархия на жанровете висшите жанрове са: трагедията, епопеята, одата, посланието, дидактическата поема, баснята. Измежду тях до 1630 г. е предпочитана одата, но след това тя е изместена от трагедията. Нисшите жанрове са съответно: простолюдната комедия, фарсът, сатирата, романът. Зрелите комедии на Молиер, които представят т.нар. високи комедии и се отнасят към висшите жанрове. Това е разбираемо, защото авторът на “Тартюф” смята, че “предназначението на комедията е да развлича хората, като ги поправя”. Характерите трябва да са завършени, без противоречия и да не подлежат на развитие.
Корней, Молиер, Расин не се интересуват как са се формирали характерите на техните герои, а ги представят такива каквито са. В класицистичните творби обикновено се преувеличава една черта на характера и тя става доминираща. Все пак водещо е изискването за правдоподобие...Боало подчертава: “Не би ме възхитил абсурдният герой:/ не му ли вярвам, с труд ще ме затрогне той”. С принципа на правдоподобието е свързано и изискването за спазването на мярката. Лабрюйер в “Характери” свързва “мярката на древните” с проявите на “простото и естественото” в изкуството.
Боало съветва авторите да бъдат изкусно прости и забавни, “но с предел”. Класицизмът обаче допуска изключения от това изискване. В произведения, представящи държавни събития и кралската особа, помпозността и претрупаността се смятат за нещо естествено.
Простотата се схваща като “подражание на природата”. Според класицистите “няма нищо по-прекрасно от истината”, но същевременно те настояват за т.нар. преобразяване в изящност...Според Боало: “Изкуството дори чудовище най-зло / да ни представи с вид приятен би могло”.
В образцовата трагедия “Сид” на Корней дон Диего обобщава този принцип така: “Покорство пред властта дългът ни е вменил.”, т.е. водещи са категориите дълг и чест.
Класицистите се прекланят пред разума и държат извънредно много на яснотата, логичността и строгата уравновесеност. За тях това са основни качества на произведението на изкуството. От особено значение за тях е принципът на Хораций: “Мъдростта е извор на умението да се съчинява правилно.”
Красотата е преди всичко продукт на разума. Тя е универсална, понеже самият разум е универсален. Според Расин “здравият смисъл и разумът са еднакви във всички времена, следователно вкусът на Париж от епохата на Луи ХІV е сходен с вкуса на древна Атина. Известният с максимата си “Мисля, следователно съществувам” Рьоне Декарт в съчинението си “Разсъждения за метода” /1637/ отбелязва, че “от всичко в света здравият смисъл е разпределен най-справедливо”. А теологическият мислител Блез Паскал твърди в своите “Мисли”:“Човек очевидно е създаден да мисли”/1669/.
През века на Класицизма за основополагащи науки са приети физиката и геометрията. Ред, разум и податливост на изчисляване – това са принципите, на които трябва да се подчиняват всички сфери на човешката дейност.
Вторият стълб на френската култура от времето на Краля Слънце е изискването за усъвършенстването на обществения и личния морал. Блез Паскал споделя с горчивина: “Учат ни на всичко друго, само не как да станем достойни хора.” Оттам във френската култура на ХVІІ век се налага идеята, че трябва преди всичко да се развиват нравоучителните жанрове в литературата – баснята, максимите, сентенциите, афоризмите.
В класицистичната естетика се възприема практицизмът. В нея намираме продължение на принципа, формулиран в изкуството на Древен Рим от Хораций, “да се смесва полезното с приятното”. В края на баснята си “Еленът, който се оглежда във водата” Лафонтен, например, формулира следната поука: “Цени и ползата, не само красотата, красивото понякога вреди. / Тъй както в случая с краката и рогата - / елена то опропасти” /”Басни”, 1692/


Готварска книга: Салата "Мексикана"

Готварска книга: Рецепти
1 Приготвяне
Нарежете на дребно лука, морковите, печените чушки и киселите краставички, след което ги разбъркайте заедно с граха и царевицата. Полейте с малко олио или зехтин и поръсете с магданоз.
2 Поднасяне
Салатата е подходяща за консумиране заедно с рибни ястия, кюфтета, кебапчета или друг вид скара или като самостоятелно ястие. В зависимост от вкуса салатата може да бъде поръсена със ситно нарязана целина или залята с марината от кисели краставички.


Firefox/Клавишни комбинации

::''Забележка : за Mac OS X, Command key е мястото на контрол за всички клавишни комбинации .''
Назад, Alt+Left Arrow (или Backspace на Windows)
Bookmarks, Ctrl+B or Ctrl+I
Bookmark тази страншца, Ctrl+D
Bookmark всички Tabs, Ctrl+Shift+D
Caret Browsing, F7
Изтрий личните данни, Ctrl+Shift+Del
Затрори Tab, Ctrl+W или Ctrl+F4
Затрори Window, Ctrl+Shift+W или Alt+F4
Завьрши адреса с .com, Ctrl+Enter
Завьрши адреса с .net, Shift+Enter
'Завьрши адреса с .org, Ctrl+Shift+Enter
Копирай, Ctrl+C or Ctrl+Insert
Изрежи, Ctrl+X or Shift+Del
Изтрий, Del
Downloads(Свали), Ctrl+J (Windows и Mac OS X единствено), Ctrl+Y (Linux единствено)
Намери отново, F3 или Ctrl+G
Намери в тази страница (Find As You Type), Ctrl+F или /
Намери в тази страница (Find As You Type): линк единствено, ' (apostrophe key)
Намери предишен, Shift+F3 or Shift+Ctrl+G
Принудително опресняване (не зачита кеша), Ctrl+F5 или Ctrl+Shift+R
Forward, Alt+Right Arrow (или Shift+Backspace Windows)
Цял екран, F11 (не се изпьлнява в Mac OS X)
История, Ctrl+H
Home, Alt+Home
Location Bar, F6 or Ctrl+L or Alt+D
Нов Tab, Ctrl+T
Следващ Frame, F6
Следващ Tab, Ctrl+Tab or Ctrl+PageDown or Ctrl+Alt+Right Arrow
Нов Window, Ctrl+N
Отвори File, Ctrl+O
Отвори Location в нов Tab, Alt+Enter
Сорс кода на страницата, Ctrl+U
Вмькни, Ctrl+V or Shift+Insert
Предишен Frame, Shift+F6
Предишен Tab, Ctrl+Shift+Tab or Ctrl+PageUp or Ctrl+Alt+Left Arrow
Принтирай, Ctrl+P
Redo, Ctrl+Y (NOT Linux) or Ctrl+Shift+Z
Опресни, F5 or Ctrl+R
Запиши страницата като, Ctrl+S
Search, ''see Find and Web Search''
Избери всичко, Ctrl+A
Избор на следващата тьрсачка в Search Bar, Ctrl+Down
Избор на предишната тьрсачка в Search Bar, Ctrl+Up
Избери Tab [1 to 9], Ctrl+[1 to 9]
Стоп, Esc
Текст размер: Намаление, Ctrl+-
Текст размер: Увиличение, Ctrl++
Текст размер: Нормален, Ctrl+0
Web тьрсене, Ctrl+K ( или Ctrl+E на Windows и Mac OS X, или Ctrl+J на Unix)
Undo, Ctrl+Z
----
en:Using Firefox/Keyboard shortcuts
it:Guida a Firefox/Scorciatoie da Tastiera