Начална страница

1 Добре дошли!
Здравейте и добре дошли в Уикикниги, свободната библиотека с учебници и образователни материали, създавана и допълвана от своите посетители. В момента работим по секции, които са защитени от Лиценза за свободна документация на ГНУ — това означава, че те са свободни и винаги ще бъдат такива!
По-подробна информация ще откриете в нашия портал за общността.
Научете се да използвате уикикниги:
2 Учебници и справочници
2.1 Езикознание, езици
* Българско-немски разговорник
* Българско-полски разговорник
* Българско-унгарски разговорник
* Българско-фински разговорник
* Българско-чешки разговорник
* Българско-шведски разговорник
* Гръцки език
* Думи получени от Българската говореща азбука
* Историческо развитие на хърватския език
* Кратък българско-английски речник на финансово-счетоводните понятия
* Речник на сходните думи между Български и Санскрит
* Речник на турските думи в българския език
* Справочник по старобългарски език
* Сравнителна граматика на славянските езици
2.2 Информатика, компютри
* Хардуер
* Софтуер
* Програмиране
* Ръководства
* Интернет указател
* Задачи по информатика
* Програми
2.3 Разни книги
* Готварска книга
* Литература
* Биология
* Богословие
* Как да научим децата си на български език в двуезична среда
* Въведение в цифровата фотография
* Фотография
* Строителна статика
* Сборник с математически доказателства
* Бридж с Модерен Акол
* Уфология
2.4 За деца
* Уикиджуниър Слънчева система
2.5 Кратки статии
(за разширение / присъединяване към някоя книга)
* Математика
* Как да си кирилизираме мобилния телефон
| |
3 Художествена литература и подобни
Заб.: Уикикниги не е място за художествена литература. Такова място е по-скоро Уикиизточник.
* Афоризми
* Гатанки
* Софизми
* Интернет мъдрости
* Вицове
* Приказки
* Залъгалки
* Броилки
4 Портали
* Портал:Антична литература
* Портал:Западноевропейска литература
* Портал:Философия
|}
5 Сродни проекти
----
Уикикниги и сродните проекти са поддържани от Фондация Уикимедия.
6 Проекти в инкубатора
80px|Уикиверситет ''Уикиверситет очаква вашата инициатива, за да го изкарате от бета версия.''''Уикипътешественик очаква вашата инициатива, за да го изкарате от инкубатора.''


Готварска книга

1 Готварското изкуство
Готварското изкуство се изразява в умението да се приготвя богато разтообразие от ястия и напитки чрез подходяща обработка на хранителните продукти – варене, печене, пържене, подправяне, смесване и гарниране.
Ястията трябва да бъдат вкусни, лесносмилаеми и полезни за организма. Най-важното в готварското изкуство е да се запазят хранителните вещества и здравословните свойства на продуктите, като същевременно се обръща внимание на естетичния вид и вкусовите качества на продуктите.
+ Съдържание
Кухненски мерки
Рецепти
Рецепти по държава и град
Готварски техники
Основни съставки
Оборудване
Правила за подготовка и обработка на продуктите

Готварска книга


Готварска книга: Пикантни мариновани краставички

Готварска книга: Рецепти
1 Приготвяне
Краставичките се измиват, зелените подправки се нарязват, чесънът се обелва. Краставичките се подреждат плътно в буркани, подправки се слагат на дъното, в средата и отгоре на бурканите.
Бурканите се заливат с врящата марина. Стерилизират се при температура 90 градуса—компотени буркани и еднолитрови: 5-7 мин., трилитрови: 30-35 мин.


Фотография

Фотография се нарича процесът на създаване на изображения на реални обекти с помощта на светлината. Фотографията е едновременно теория, техники и методи за съхраняването на видими образи и клон от графичните изкуства, използващ тези техники като средство.
1 Увод
* История на фотографията
* Аналогова или цифрова фотография?
* Технически аспекти
* Общи положения
* Фотографиране на хора
* Фотографиране на обекти
* Фотографиране на животни
* Фотографиране на времето
* Фотографиране на места
* Съвети
* Упражнения за начинаещи
* Репортажни снимки
* Технически снимни
* Връзки
2 Вижте също
* Фотография
* Цифрова фотография
* Цифров фотоапарат

Фотография Изкуство


Въведение в цифровата фотография

1 Понятия
* Разделителна способност и уплътняване (компресия)
Разделителната способност е колко точки се побират на снимката. В цифров вид снимката е непрекъсната нишка от точки и разделителната способност е признакът, по който се разпределя тази нишка от данни. Например 640 (по хоризонтала)/480 (по вертикала) точки се разпределят отгоре надолу в редове по 640 точки, докато не запълнят 480 реда. Така се изобразява цифрова снимка на екран с разделителна способност 640х480 точки. За останалите
компресията позволява данните за едно цифрово изображение да се намалят значително като обем, за сметка на качеството. Ако всяка точка от изображението заема единица обем данни, за представянето на точка за снимка 640х480 точки са необходими 640 по 480 единици или 307200 единици за цялата снимка. Компресията използва алгоритми за изчисляване на разликите в съседни точки и запазва данни за редица от точки с по-малко данни, отколкото ако се описва всяка точка. Например ако има 100 поредни точки от един цвят данните се записват като 100*1, а не се прави опис сто пъти на всяка точка.
Има няколко разпространени формата за компресиране на изображения. Всеки от тях си има предимства и се използват с различно предназначение. И всички те имат нива на компресиране, т.е. количество на загубите на качество е променливо. Повечето от тях са видове компресия със загуба на качеството в приемливи граници - т.е. по- малък обем за изображение с приемливо качество. За снимки е подходящ форматът JPG. Форматите GIF и PNG позволяват компресиране без загуба, но са пригодени не за снимки, а за графики с по-малък брой полутонове.
* Щора
При някои снимачки- тази част, която покрива обектива, когато не се използва. При много снимачки вместо щора върху обектива се поставя похлупак.
* Затвор
Затворът е тази част от фотоапарата, която покрива лентата или светоосезателя (матрицата) и се отваря или измества, когато лентата трябва да бъде осветена. Тоест, затворът осъществява осветяването.
* Осветяване
Осветяване е времето, през което лентата или светоосезателят е открит. Стойностите му са по ниски, при снимане в по-светла среда и съответно по-високи в по-тъмна. По-продължителносто осветяване може да доведе до размазване на сниманите предмети.
* Фотоапарат
Устройство, с което се заснемат еднократни изображения.
* Камера
Устройство, с което се заснемат поредица от изображения (видео).
* Наситеност
Наситеността представлява плътността на цвета. По-светлият цвят е по-слабо наситен, а по-тъмният е по-наситен.
* Снимачка
Каквото и да е устройство за снимане- както на единични изображения, така и на поредици.
* Самоснимачка
Самоснимачката е възможността на фотоапарата да се задейства след определено време.
* Светломер
Светломерът е устройство, с което се измерва осветеността на средата (измерване на средата) или в определена точка (точково светоизмерване).
* Разтвор
Разтворът (блендата) е размерът на отвора, който се отвяря, за да се освети снимката.
* Приближение
Приближение е способността на снимачката да приближава предмета, т.е. да направи така, че предметът да се вижда по- близо. Приближението често бива неправилно наричано „увеличение“, но от оптична гледна точка, то може всъщност да се постига с намаляване.
Приближението бива оптично и цифрово. Цифровото приближение се получава чрез математическа обработка на изображението. Тъй като след тази обработка изображението става по-голямо по обем данни, то извършването му от самата снимачка е по-скоро вредно.
1.1 Файлови формати
Файловите формати, чрез които се записва снимката на вградената памет или на картата са няколко, като 2 са основните.
При любителските фотоапарати се използва JPEG, който дава добро отношение качество/размер на файла, затова е най-широко разпространен. Но пък при него се използва компресия т.е. размера на файла значително намалява за сметка на качеството. Обикновено нивото на компресия се избира от потребителя. Пр : средно, фино, супер фино, така човек си избира на какво ще заложи: качество или брой на снимки .
За професионалните фотографи се препоръчва форматът RAW. Той е много качествен, но изисква много място. За сравнение ако 1 снимка във формат JPEG е 2,22 Мегабайта то във RAW става 14 Мегабайта (давам тествани данни). Затова за да използва RAW трябва много голяма карта . Но предимството на RAW е че той представлява нещо като "негатив" и при записването му няма никаква загуба на качество. Този формат записва чисти данни, каквито са получени от сензорите, без каквито и да е обработки .
Има някои файлови формати, които се използват от компютърни програми, от скенери и някои, които са предназначени за печатане.
Например:
PSD и pspimage са файловите формати на едни от най-известните програми за обработка на снимки - Photoshop и PaintShop Pro
TIF/TIFF е формат за разпечатване на снимки. При него няма загуба, но възниква пак проблемът с големината - същия файл там излиза 9,04 Мегабайта.
Има и много други формати, но сега няма да ги коментирам (може би скоро ще го допълня)
--Bugs bunny 13:46, 10 юни 2006 (UTC)
2 Избор на фотоапарат
При избор на цифров (дигитален) фотоапарат от основно значение е оптичната разделителната способност (наричана понякога не много правилно ''разрешение'' или ''резолюция''). Разделителна способност от 3,2 MP (мегапиксела) е достатъчна. Ако се считате за професионален фотограф, то търсете поне 5 MP модели. Разделителна способност до 3,2 МР се смята подходяща за WEB, а за предпечат разделителната способност е желателно да бъде по-висока.
Всеобща практика е закупуване на скъпи дигитални фотоапарати и впоследствие снимане с разделителна способност от 1,2 МP. Въпрос: ''Тогава защо да купуваме скъп фотоапарат, след като и фотоапарат от 1,2 MP би ни свършил същата работа?''
По-важен момент при купуването на фотоапарата се оказва размерът на паметта. Обичайно моделите се продават с минимален размер на носителя (паметта). Вероятно това е търговски трик - да се накара клиентът впоследствие да инвестира значителна сума за допълнителна памет.
Какво трябва да знаем за цифровата памет?
Има различни показатели, основният е обем. При 16 Mb карта ще можете да съберете приблизително 25-30 снимки с идеално за Web качество (при условие че снимате при разделителна способност 1,2 MP). Други, по-маловажни показатели, са скорост на достъп до данните в картата (т.е. за колко време ще можете да преточите снимките от фотоапарата/картата в компютъра), физически размер на картата (това едва ли е от особено значение за обикновените потребители), но когато купувате цифров фотоапарат проверете колко струват картите, с които работи, за да не останете неприятно изненадани по-късно.
При закупуване на фотоапарата трябва да попитате дали има ограничение за заснемането на видеоклип. Има фотоапарати ограничени до 3-5 минути, т.е. дори и да имате голяма карта апарата ще спира автоматично да снима на третата минута.
От особена важност е скоростта на фокуса. Един апарат с бърз фокус може да бъде местен и да снима бързодвижещи се предмети без да размазва или разваля снимките и клиповете, докато с един по-бавен резултатът може да не е задоволителен.

Фотография


Български народни приказки

1 Приказки за животни
* Човекът и лъвът
* Болен здрав носи
* Твърдушка, Мекушка и Сладушка
* Кума Лиса и Ежко Бежко
* Юначното петле
* Косе Босе
* Дядовата ръкавичка
* Страшни зверове
* Орачът и гъските
* Старият елен и малкото еленче
* Магарешки съвет
* Сърната и лозата
* Вълкът и неговите жертви
* Лозарят и косето
* Човекът, змията и лисицата
* Бабата и мечката
* Кума Лиса и кучето
* Мечката и дърварят
* Магаре и кон
* Неблагодарната мечка
* Лисицата и воденичарят
* Силният лъв и малката мишка
* Котето и лъвът
* Човекът и змията
* Бягството на животните в гората
* Котката и глупавите селяни
* Клан недоклан
* Дядовата ръкавичка
* Косе босе
* Златното птиче
2 Битови приказки
* Златното момиче
* От вар момиче
* Дар от сърце
* Който не работи, не трябва да яде
* Неволя
* Сливи за смет
* Дъщерята на говедаря
* Седемцветния кон
* Крали Марко
* Педя човек
* Хитреци и крадци
* Тримата братя и златната ябълка
* Самодивско царство
* Жива вода
* Попова снаха
* Момък и три самодиви
* Вампирова булка
* Безценното камъче
* Гърнето с млякото

Български народни приказки


Готварска книга: Таратор

Готварска книга: Рецепти
1 Приготвяне
Краставицата (по възможност сорт "Холандска") се нарязва или настъргва на ситно, добавя се сол на вкус и копър. По желание могат да се сложат също счукан или накълцан на ситно чесън и смлени орехи. Към сместта се добавя растителна мазнина и, ако не сте много гладни, е желателно така приготвената смес да престои 10-15 мин., след което се добавя кисело мляко и вода (не повече от количеството кисело мляко). Сервира се добре изстуден.
Приятен апетит!


Математика

''Математика'' (г.) - наука за пространствените форми и количествените съотношения на реалния свят, разделяща се на теории, които имат за предмет изучаването на различни математически структури.
Теориите се изграждат посредством аксиоми - аксиоматичен метод. Най-древният пример е Евклидовата геометрия.
Основни периоди в развитието на математиката:
1. ''Зараждане'' - от праисторическото минало до IV - V в пр. н. е.
2. ''Елементарна математика'' - продължава до около средата на XVII в. Предимно е наука за числата и за сравнително прости геометрични тела. Възникват аритметиката, геометрията, алгебрата, тригонометрията, сферичната геометрия и др. някои методи за пресмятане на безкрайно малки величини. Приложение намира в търговията, геодезията, мореплаването, астрономията, архитектурата и др. В този период се използва слабо от физическите науки.
3. ''Математика на променливите величини'' - продължава до XIX в. През този период възникват математическият анализ, диференциалната геометрия, диференциалното смятане, интегралното смятане и др. Някои от методите стават основа за математическото описание на законите на физиката и механиката.
4. ''Съвременна математика'' - от XIX в. се издига на на по-висока степен на абстракция и общност, развива се критическо отношение към логическото обосноваване на дяловете й.
През XIX в. се очертават основните дялове на математиката: теория на числата, функционален анализ, алгебра, анализ, теория на вероятностите и др. С появата на сметачните машини се появяват и нови дялове - кибернетика и теория на информацията, а с появата на компютрите и нови области - математическо езикознание, математическа теория на автоматите, математическа теория на програмирането.


Софокъл - живот и творчество

Софокъл е роден през 496 г. пр.н.е. в Колон, на север от Атина. Баща му, заможен човек, притежател на оръжейна фабрика, принадлежи към първото имуществено съсловие. Софокъл получава гимнастическо и музикално образование. Млад, той става жрец на един от местните религиозни култове. Религията му служи за средство, с което коригира несъвършенствата на своето време.
Софокъл излиза на сцената и като актьор, но слабият му глас не позволява да се изяви и той разграничава ролята на автора и актьора. Извършва важни нововъведения в атическата трагедия. Въвежда третия актьор и увеличава броя на хора от 12 на 15 души. Засилва музикалните партии на актьора, отделя трагедията от трилогията.
До нас достигат 7 негови трагедии.
Софокъл високо цени свободата на човека и вярва в силата на човешката природа. Показва хората такива, каквито трябва да бъдат, има съзнание за ограничеността на човешките възможности. Голямата тема на неговата трагедия е изменчивостта и непостоянството на човешката съдба, трагедията на героя, когато достига до знанието за тази сила, по-висша от човека.
Софокъл не представя нещастието като игра на боговете и случайността. Според него съществува връзка между човешката природа, съдбата и страданието. Причината за нещастието е в надменността на човека, в пренебрегването на божествените закони; според него човек може да избегне ударите на съдбата.


Задачи по информатика:Сняг

Сняг
Вече много години подред зимата изненадва кмета на града г-н Градъо Градски. И този път падна страшно много сняг. А една от фирмите, които г-н Градски по традиция наема за да чистят снега, "Джаста ООД", както и друг път е правила, се отказа да чисти. Надеждите на кмета се съсредоточиха изцяло върху втората фирма - "Праста ООД", която е много зле с техниката и има само един снегорин. Затова г-н Градски се видя в чудо, седи и си блъска главата как да използва оптимално единствения снегорин за да изчисти N-те кръстовищата на града, номерирани от 1 до N, (3 ≤ N ≤ 300) и свързващите ги M улици. Снегоринът се намира в гаража на фирмата, разположен на кръстовището с номер N. Той трябва да почисти всяка от улиците на града и да се прибере обратно в гаража. За почистване на една улица е достатъчно снегоринът да мине един път по нея. Горивото, което снегоринът ще употреби е пропорционално на дължината на изминатия път и не зависи от това дали снегоринът се движи по изчистена или по неизчистена улица.
Градоначалникът разполага със списък на улиците на града, представени като двойки от номера на кръстовища, като за всяка улица е зададена и съответната й дължина – цяло положително число, не по-голямо от 1000. Помогнете на градоначалника – напишете програма, която да намери оптималното решение на задачата, та със спестените пари да може да се почисти следващият сняг, който рано или късно пак ще ни изненада.
Входните данни са зададени в текстов файл SNOW.INP, в първия ред на който са само числата N и M, разделени с един интервал. Всеки от следващите M реда на входния файл съдържа номерата на две кръстовища, които са краища на една двупосочна улица и нейната дължина, разделени с по един интервал. Между всеки две кръстовища има не повече от една улица.
Като резултат от работата на програмата изведете в текстов файл SNOW.OUT минималното разстояние което снегоринът трябва да измине за да почисти града по зададения начин.
Пример:
SNOW.INP
6 9
1 2 3
1 3 2
1 6 15
2 3 4
2 6 8
4 3 9
5 3 5
5 4 14
6 5 18
SNOW.OUT
93


Тримата братя и златната ябълка

Имало едно време една жена и тя имала трима сина. В градината им растяло чудно красиво ябълково дърво. Всяка година то раждало само по една ябълка, но не каква да е, а златна. Само че в нощта, когато ябълката узрявала долитала една хала, откъсвала златната ябълка и я отнасяла със себе си.
Една година като дошло време ябълката да узрее, най-големият син рекъл на майка си:
- Мале, ще отида да вардя ябълката. Дай ми нож и орехи, та да не заспя.
Седнал най-големият син под ябълката и захванал да троши орехи. Изневиделица задухал силен вятър, дърветата се превили доземи. Тъмен облак закрил звездите, а от него се спуснала халата, грабнала златната ябълка и докато големият син се усети, отлетяла. На другата година средният син казал на майка си:
- Мале, отивам да вардя ябълката. Дай ми нож и орехи, та да не заспя, че да тръгвам.
И той седнал под ябълката. И той се улисал да троши орехи и да ги яде. Така и не разбрал как халата отнесла златната ябълка.
На третата година най-малкият син рекъл:
- Мале, този път аз ще вардя ябълката. Дай ми ножа!
Той се качил на дървото, седнал между листата близо до ябълката и зачакал. Към полунощ се дочуло бучене, въздухът затреперил и халата се стрелнала към златната ябълка. Тогава най-малкият брат изскочил от скривалището си и с нож в ръка се хвърлил срещу чудовището. Започнала се борба на живот и смърт, земята затреперила. Най-малкият син се биел юнашки, хвърлял се безстрашно върху халата, но не успял да я убие. Най-накрая и нанесъл силен удар с ножа, тя изревала от болка, плеснала с криле, с мъка се вдигнала към облаците и отлетяла. Най-малкият син откъснал златната ябълка и я отнесъл на майка си.
В това време по-големите братя спели такъв дълбок сън, че едва ги събудил, за да тръгнат да търсят ранената хала. Следите от кръвта водели до една дупка, толкова тъмна и дълбока, че дъното и не се виждало. Най-големият син се писал най-голям юнак и поискал него да спуснат в дупката. Вързали го с едно въже през кръста, спуснали го, но когато стигнал до средата, той се изплашил и заклатил силно въжето - да го изтеглят. След него и средният брат се спуснал, но и той се изплашил, и него изтеглили. Най-после дошъл ред и на най-малкия. Той казал:
- Сега аз ще сляза долу. Поклатя ли въжето един път - спускайте ме. Поклатя ли два пъти - ще трябва да ме изтеглите.
Братята го вързали и започнали да го спускат. Спускали го, спускали го, най-после той слязъл на дъното.
Повървял малко и скоро стигнал двореца на халата. В градината пред двореца седели три девойки. Двете играели със златни ябълки, а третата - най-малката и най-хубавата си нямала златна ябълка, а най обикновена.
- Девойки, пуснете ме да вляза! - викнал момъкът.
- Върни се назад, юначе! - изплашила се най-малката от красавиците.
- Ако те види халата, ще те изяде, толкова е разярена. Неотдавна отиде да ми донесе златна ябълка, но се върна цялата обляна в кръв. Бягай, докато не те е усетила!
Момъкът не я послушал, прескочил оградата на градината, влязъл в двореца и след малко оттам се дочул страховит рев. Това била халата, която най-малкият брат доубил. След това той освободил девойките, които били пленени принцеси и ги отвел до въжето в дъното на дупката. Вързал първата принцеса и дръпнал въжето два пъти. Братята изтеглили девойката. Вързал средната - изтеглили и нея. Останала най-малката и най-хубавата. Момъкът и рекъл:
- Като те изтеглят и видят колко си хубава, братята ми ще се скарат за тебе и няма да искат да ме изтеглят. Ако пък аз изляза най-напред, а след това изтеглим тебе, нещо може да ти се случи, а аз няма да мога да ти се притека на помощ. Затова ти ще се качиш по-напред, а ако ме обичат, братята ми ще извадят и мен. Ако ли пък не - все някак ще се оправя.
Девойката рекла:
- Вземи този пръстен. Давам ти го защото ми харесваш. Ако горе се скарат за мене, аз ще кажа, че ще се омъжа за този, който ми направи дрехи самородни. А такива дрехи може да ми даде само човекът, в който е този пръстен. Ако братята ти не те изтеглят, ти ще постоиш още малко тук, после земята ще се отвори и ти ще паднеш още по-надолу. Там има два овена - бял и черен. Паднеш ли върху черния, той ще те отнесе на долната земя. Паднеш ли на белия, той ще те изнесе на белия свят.
В това време братята започнали да теглят въжето и момъкът се сбогувал с девойката. После зачакал да спуснат въжето и за него, но напразно. Тогава земята се разтворила, най-малкият брат пропаднал и възседнал черния овен. Той го понесъл още по-надолу, към долната земя, хвърлил го там и изчезнал. Клетият момък тръгнал накъдето му видят очите. Скоро стигнал до една къщурка накрая на един голям град. В къщурката живеела бабичка, която никого си нямала и го взела да преспи при нея. За вечеря бабичката почнала да меси хляб, но вместо вода, месела го със сълзи:
- Защо плачеш, бабо? Защо месиш хляба със сълзите си? - свило се сърцето на добрия момък.
- Как да не плача, сине. Змей-суховей се е заселил наоколо, не ни дава вода да си налеем, ако не му дадем да изяде някое момиче. Аз имах шест дъщери. Давах, давах - издавах се, нито една не ми остана. Змеят вече цяла година не е пускал водата. Днес царят изпрати дъщеря си - да я глътне змеят, да се насити, да отвори реките. Утре ще имаме вода.
- Като чул това, момъкът скочил, разпитал бабата къде царската дъщеря чака змея и хукнал натам.
Стигнал точно когато змеят се спускал към вързаната за едно дърво царкиня. Като видяло най-малкия брат, страшилището изревало грозно и трите му глави избълвали огнени пламъци. Момъкът не трепнал, с един удар отсякъл и трите глави. Змеят издъхнал и в същия миг всички реки, извори, потоци и чешми в царството рукнали буйно. Когато царската дъщеря се върнала жива и здрава в двореца заедно със своя спасител, царят не повярвал на очите си:
- Кажи какво искаш, юначе? Ако искаш давам ти цялото си царство!
- Не искам нищо на този свят, царю! - отговорил най-малкият брат.
- Искам да изляза на нашата земя.
Замислил се царят:
- Това не е по силите ми. Но ако се намери някой, който може да те изнесе, аз ще дам всичко, каквото потрябва.
Тогава един от царските съветници излязъл напред и казал:
- Царю честити, знам, че има един орел на триста години. Той може да направи това, но сега се съблича - перата сменя, перушина хвърля. Нека го питаме - той е стар и се е изкачвал и друг път на горната земя.
Викнали орела и царят го попитал:
- Можеш ли да изнесеш този човек пет земи нагоре?
- Изнасям го - рекъл орелът - но сега се събличам.
- Гол съм, та не мога сега.
- А кога ще се облечеш пак?
- Ще се облека, когато изхраните две родени днес биволчета. Като пораснат, заколете ги, нарежете месото им на парчета. След това напълнете едната кожа с месото, а другата с вода. Направете една клетка, завържете я с железни вериги и сложете вътре кожите. Тогава ме извикайте - аз ще съм се облякъл.
Царят наредил да направят каквото орелът поискал. Когато всичко било готово, той долетял.
- Влез в клетката - рекла птицата на най-малкия брат. - Аз ще те понеса нагоре. Като кажа "га", ще ми даваш месо. Кажа ли "пиу", ще ми даваш вода.
Литнал орелът и понесъл юнака. Кажел ли "га", юнакът му давал месо, кажел ли "пиу" - давал му вода. Но приготвеното месо не стигнало и момъкът тихо мълком започнал да реже от нозете си. Най - сетне стигнали горната земя.
- Хайде, юначе, ставай и тръгвай! Вече си у дома!
- Не мога да ходя. Рязах месо от нозете си - да те храня, докато стигнем.
Тогава орелът погалил краката на момъка с перата на крилете си, те оздравели и той скочил и се запътил към къщи. А там братята му още се карали за най-малката девойка. Като видяла момъка тя се зарадвала и рекла:
- Искам дрехи самотворни. Който ми ги даде, него ще взема!
Сетил се най-малкият брат за пръстена, погладил го и тутакси се появили дрехи самотворни и засияли с чудна хубост. После вдигнали сватба и три дни и три нощи се веселили под клоните на ябълката. А тя и до ден днешен, когато дойде времето, всяка година ражда по една златна ябълка.

Български народни приказки


Жанрова характеристика. Език и стил на лириката

Жанровата класификация на лирическите текстове е сложна и се базира на няколко признака - начин и повод на представяне, формална структура, тематика. Затова античността не използва общо наименование за тези разнородни типове стихотворения.
Не всички жанрове, които наричаме лирически, са били изпълнявани по един и същ начин. Някои са се произнасяли речетативно, без музикален съпровод, други са се пеели с мелодия. От тях едни са били придружени от съпровод на духов инструмент, а други - на струнен. Едни са били представяни от хорове, други - от солови изпълнители.
Според начина на изпълнение лириката се дели на декламативна и песенна. Декламативната се изпълнява напевно, но без мелодия, понякога със съпровод на флейта или струнен инструмент, но най-често без съпровод. Нейните основни жанрове са елегия и ямб.
Песенната лирика се нарича още мелика. Тя винаги се е пеела под съпровод на струнен инструмент (лира). Меликата се дели на хорова и солова.
Корените на лириката са във фолклорните песни, изпълнявани при различни религиозни, трудови и битови ситуации.
В езиково и стилистично отношение лирическите поети заимстват много елементи от епоса, например сложни епитети, поетични думи, които не се употребяват в разговорния език и пр. По принцип лириката не е повествователен род и няма сюжет и персонажи. Някои жанрове обаче, като химна и епиникия, изграждат възхвалата на божеството или атлета чрез разказ за делата на богове и герои и с това се доближават до епоса.


Старогръцка архаика. Поява и развитие на лириката

Старогръцката лирика възниква и се развива в епохата на архаиката (VIII - VI век пр.н.е.). Наименованието на тази културно-историческа епоха се налага, за да я отличи от следващата епоха - класиката.
Архаиката е време на значителни промени в живота на древните гърци. В началото на тази епоха те са малък и разединен народ, в периферията на големите култури на Предна Азия и Египет. Към края обаче се отличават културно, политически и дори военно от заобикалящите ги народи.
В този период се изграждат гръцките полиси и то с остри вътрешни борби, които засягат проблемите кой ще управлява и как ще управлява. При цялото многообразие на политическите процеси, те вървят в една посока - възникването на съвсем нова форма на обществена организация, непозната в тогавашния свят. Тя се основава на принципа на участие на всички пълноправни граждани в политическия живот и в отбраната.
Архаиката се характеризира с преодоляване на относителната изолация между някогашните малки аграрни общини и зараждане на дух на единство, не достатъчно силен, за да се преодолее политическата разпокъсаност, но който дава контируте на съзнание за етническо, езиково и културно родство. Едва сега се оформя понятието елини като общо наименование на всички гърци. В архаиката се развиват общогръцките религиозни центрове като знак за отварянето на елините едни към други. Религиозният живот е съсредоточен главно в рамките на полиса.
В културен план архаиката е подвижна и плодотворна епоха. Промените в икономиката, политиката, военното дело, подвижността и инициативността, които много гърци трябва да проявят, за да оцеляват и просперират, водят до развитие и в изкуството, литературата, науката и в мисленето. Усвоява се буквеното писмо и се заражда началното образование.
С архаиката в Гърция започва период на богата култура, в която словесното творчество се разнообразява. След епоса се появява лириката, после драмата, най-късно се появява прозата. Но и поезията с основните си жанрове, и прозата към края на епохата са налице.
Един от най-забележителните феномени в старогръцката култура е лириката. Понякога изследователите наричат архаиката ''"лирическата"'' епоха на Елада. Това не означава, че такъв тип песенно творчество не е съществувало и по-рано, нито че епосът престава да бъде най-популярният и представителен поетически жанр. Но действително в тази епоха за пръв път се появяват лирически автори, чиито имена и творби се записват и запомнят. В сравнение с епоса, те се изразяват по-лично, в много по-разнообрани поетични форми, с непознат до тогава усет за съвременност и актуалност.

Старогръцка литература


Литература: Антигона

Трагедията "Антигона" на Софокъл е написана около 442 година пр.н.е. Сюжетът й се отнася към тиванския цикъл и е едно непосредствено продължение на мита за войната на "Седемте срещу Тива" и за двубоя между Етеокъл и Полиник. След загиването на двамата братя новият управител на Тива Креон погребва Етеокъл с подобаващите му почести, а тялото на Полиник, който потеглил на война срещу Тива, забранил да бъде заровено, като заплашил нарушителите на тази негова заповед със смърт. Сестрата на загиналите Антигона нарушава забраната и погребва Полиник. Софокъл разработва този сюжет от гледна точка на конфликта между човешките закони и "неписаните закони" на религията и морала. Това е бил актуален въпрос - защитниците на полисните традиции смятали "неписаните закони" за "богоустановени" и ненарушими в противоположност на изменчивите закони на хората.
В пролога на трагедията Антигона съобщава на своята сестра Исмена за запрещението на Креон и за своето намерение да погребе брата си въпреки забраната. Драмите на Софокъл обикновено са построени по такъв начин, че героят още от първите сцени излиза с твърдо решение, с план за действие, който определя целия по-нататъшен ход на пиесата. За тази експозиционна цел са служели пролозите. Прологът на "Антигона" съдържа и една друга черта, която се среща често у Софокъл - противопоставяне на суровите и меките характери: на непреклонната Антигона се противопоставя боязливата Исмена, която съчувства на сестра си, но не се решава да действа заедно с нея. Антигона привежда своя план в изпълнение; тя покрива тялото на Полинейк с тънък слой земя, т.е. извършва символично погребение, което според гръцките представи е било достатъчно за успокоение на душата на мъртвия. Креон едва успял да изложи пред хора на тиванските старци програмата на своето управление и узнава, че заповедта му е нарушена. Той съзира в това интриги на онези, които са недоволни от неговата власт, но в следващата сцена вече при него довеждат Антигона, заловена по време на нейното повторно отиване при трупа на Полинейк. Тя защитава правотата си и се позовава на кръвния дълг и на нерушимостта на божествените закони. Прямотата и правдолюбието на Антигона са подчертани особено ярко чрез пасивния героизъм на Исмена - Исмена е готова да признае, че е съучастница в престъплението и да сподели съдбата на сестра си. Хемон, синът на Креон и годеник на Антигона напразно се старае да убеди баща си, че моралното съчувствие на тиванския народ е на страната на Антигона. Креон я осъжда на смърт чрез зазиждане в каменен гроб. За последен път Антигона минава пред зрителите, когато стражата я отвежда към мястото на нейната смърт; тя извършва сама надгробното оплакване над себе си, но остава убедена, че е постъпила благочестиво. Това е най-високата точка в развитието на трагедията, а след това настъпва преломът. Слепият гадател Тирезий съобщава на Креон, че боговете са разгневени от неговото поведение, и му предрича ужасни бедствия Съпротивата на Креон е сломена; той тръгва да погребе Полиник, а след това да освободи Антигона. Но вече е късно. От съобщенията, които вестителят прави на хора и на жената на Креон - Евридика, ние узнаваме, че Антигона се е обесила в гроба, а Хемон пред очите на баща си пронизал тялото си с меч до тялото на своята годеница. А когато смазаният от скръб Креон се връща с трупа на Хемон, той узнава за ново нещастие - Евридика се лишила от живот, проклинайки мъжа си като детеубиец. Хорът приключва трагедията с кратка сентенция, че боговете не оставят безбожието неотмъстено.
Божествената справедливост по такъв начин тържествува, обаче тя тържествува в естествения ход на драматичното действие, без каквото и да е пряко участие на божествените сили. Героите на "Антигона" са хора с ярко изразена индивидуалност и тяхното поведение е изцяло обусловено от личните им качества. Много леко би било да се представи гибелта на Едиповата дъщеря като осъществяване на родовото проклятие, обаче за този традиционен мотив Софокъл едва-едва споменава. Движещите сили на трагедията при него са човешките характери. Обаче подбудите от субективно естество, например любовта на Хемон към Антигона, заемат второстепенно място. Софокъл характеризира главните действащи лица, показвайки тяхното поведение в конфликт по съществен въпрос от полисната етика. В отношението на Антигона и Исмена към сестринския дълг, в това, как Креон разбира и изпълнява своите длъжности на управник, се разкрива индивидуалният характер на всяка една от тези фигури.
В "Антигона" хорът не играе някаква особена роля, обаче неговите песни не се отделят от хода на действието и повече или по-малко имат допир с положенията в драмата. В Първия стазим се прославя славата и изобретателността на човешкия разум. Хорът завършва с предупреждение: силата на разума влече човека както към добро, така и към зло; ето защо той трябва да се придържа към традиционната етика. Тази песен на хора, която е характерна за целия мироглед на Софокъл, представя един вид авторски коментар към трагедията, като разяснява позицията на поета по въпроса за стълкновението между "божествения" и човешкия закон.


Антична литература

1 Старогръцка култура
# Античност - периодизация на античната култура. Епоха. Основни характеристики на културата по периоди. Понятията античност, литература, култура. Въпроси за рецепцията на античността в следващите културни епохи до ХХ век
# Основни периоди. Обща характеристика - историческа и културна.
# Гръцка митология. Етапи, видове, митове. Особености на първичния и вторичния мит. Основни гръцки божества. Цикли митове. Характеристика на героическата митология.
# Омиров период. Поява и развитие на епоса. Омир. Омиров въпрос. "Илиада" - структурно-композиционни особености, характеристика на хронотопа и на епическия герой.
# Старогръцка архаика. Поява и развитие на лириката. Дялове на старогръцката лирика. Жанрова характеристика. Език и стил на лириката. Представители.
## Декламативна лирика
### Елегия
### Ямб
# Атически период. Историческа характеристика. Особености на атинската култура от времето на класиката. Поява на театъра.
# Старогръцка трагедия. Поява и основни етапи в развитието на трагедията. Представители. Структурно-композиционна характеристика на трагедията. Проблематика.
# Есхил. Живот и творчество. "Прикованият Прометей", "Орестия".
#Софокъл. Живот и творчество. "Антигона", "Едип цар", "Електра".
# Еврипид. Живот и творчество. "Медея", "Електра".
# Поява и развитие на старогръцката комедия. Аристофан. Особености на старата атическа комедия. "Облаци", "Жените в народното събрание".
# Епоха на елинизма. Периодизация, особености на културата, основни културни центрове на елинистичната епоха. Жанрова система, основни представители.
2 Римска култура
13. Поява и развитие на Римската държава. Периодизация. Обща характеристика на римската литература. Съпоставителна характеристика между старогръцката и римската литератури.
14. Жанрова система на римската литература. Развитие на театъра, историографията, реториката и поезията. Представители и творби.
15. Литературата от времето на Октавиан Август. Вергилий, Хораций, Овидий. Основни произведения.
3 Културата на западноевропейското средновековие
1. Своеобразие на средновековната култура и специфика на изучаването й. Идеологически характеристики на Средновековието. Периодизация, характеристика на основните периоди. Фактори за изграждането на средновековната култура - християнство, фолклор, митология. Жанрова система на средновековната литература. Основна характеристика.
2. Ранносредновековна литература
* Литературни паметници на келти, германи и скандинавци: ранносредновековен народно-героичен епос: "Песен за Хилдебранд", "Беоулф". Цикълът за крал Артур.
* Германоскандинавска митология. "Стара Еда", "Млада Еда". Исландски саги. Поезия на скалдовете.
3. Литература на зрялото средновековие
* Късносредновековен епос - "Песен за Ролан", "Песен за моя Сид", "Песен за Нибелунгите". Специфика на средновековния епос.
* Църковна литература. Жанрова система
* Рицарска литература. Провансалска лирика и рицарски романи. Романи за Кръглата Маса и крал Артур.
* Градска литература. Жанрове. Съдържателно-стилова характеристика.
* Театърът през Средновековието. Основни жанрове, генезис и развитие.


Есхил - Живот и творчество

Биографичните сведения за Есхил са твърде оскъдни. Роден е през 525 г. пр. Хр.. в град Елевзина и произлиза от стар аристократически род. Като малък става свидетел на свалянето на тиранина в Атина, установяването на демократическия строй и успешната борба на атинския народ против интервенцията на аристократическите общини. От трагедиите на Есхил се вижда, че поетът е привърженик на демократическата държава, макар че принадлежи към консервативната групировка вътре в демокрацията. Тази групировка е играла голяма роля в Атина през първите десетилетия на 5 век пр.н.е.
В борбата с персите Есхил взема лично участие, а изходът от войната затвърждава убеждението му в превъзходството на демократическата свобода на Атина над монархическия принцип, който лежи в основата на персийската деспотия (трагедията "Перси"). Политическите симпатии на Есхил личат твърде ясно в неговите произведения. По-нататъшната демократизация на атинския държавен строй през 60-те години на 5 век и засиленото значение на богатите слоеве будят у есхил тревога за съдбата на Атина (трилогията "Орестия"). Есхил прекарва последните години от живота си в Сицилия и умира в град Гела през 456/455 г. пр.н.е.
У Есхил елементите на традиционния мироглед се преплитат с гледищата, породени от демократическата държава. Той вярва в реалното съществуване на божествените сили, които въздействат върху човека и често пъти коварно му поставят примки. Есхил се придържа плътно към старинната представа за наследствената родова отговорност - вината на прадядото се предава на потомците и ги влече към гибел. От друга страна, боговете у Есхил стават пазители на правните основи на новото държавно устройство и той усилено изтъква момента на личната отговорност на човека за свободно избраното от него поведение.
Като материал на Есхил служат героичните митове. Най-често той изобразява съдбата на героя или на героичния род в три последователни трагедии, които сюжетно и идейно образуват една цялостна трилогия; след нея идва сатирната драма със сюжет от същия митологически цикъл, към който спада и трилогията. Но като взема сюжети от епоса, Есхил не само драматизира легендите, но и ги преосмисля, пронизва ги със своя проблематика.
Античните учени приписват в литературното наследство на Есхил 90 драматически произведения (трагедии и сатирни драми), от които изцяло са запазени 7 трагедии, включително една пълна трилогия. Освен това 72 пиеси са ни познати по заглавията, от които се вижда какъв митологически материал се е разработвал в пиесата.


Елегия

Организационният принцип на елегическата поезия е редуването на един стих в дактилически хекзаметър и един в пентаметър (петостъпник). Тази комбинация се нарича елегически дистих и в античността всяко подобно стихотворение е било наричано елегия. Темите са различни - гражданско-патриотични, нравоучителни, любовни, размишления по актуални проблеми. Поради насоките в развитието на жанра, днес под елегия се разбира стихотворение, свързано с любовна мъка или скръбни събития, което носи тъжно-меланхолично настроение.
Известни представители на елегията с обществена тематика са поетите от 7 век пр.н.е. Калин и Тирей. Със своя мъжествено-патриотичен дух техните творби мобилизират и окуражават бойците. Вероятно този тип елегии са били маршови песни, с които се влиза в бой. Особеното в тях е, че за разлика от Омировия епос, призивът за храброст и възхвалата на доблестта са адресирани не към отделния герой, а към множеството. В бойните елегии се оглежда новата обществена организация на полиса, в която всички граждани са отговорни за съдбата на родината. Успехът зависи не толкова от индивидуалните прояви на героизъм, колкото от колективния дух и твърдост.
Съвсем различен е тонът в някои елегически произведения на Мимнерм. Основна тема при него е преходността на младостта и изплъзващата се радост в човешкия живот. В тази тема ясно се отразява различието в светоусещането при епоса и лириката.
Епическият герой не е безразличен към участта си на смъртен, но той се стреми в земния си живот да извърши славни и паметни дела, които да обезсмъртят името му в спомена на потомците и по този начин да надмогне човешката си ограниченост.
Лирическият герой на Мимнерм се чувства безпомощен и безутешен пред лицето на преходността. Това тъжно настроение свидетелства за различното схващане на човека в лириката - като автономен индивид, който изживява индивидуалното си битие като единствена реалност и не търси опора в дълговечността на рода, нито в спомена на тези, които ще го надживеят. Героят на Мимнерм не открива надежда, нищо достойно и утешително в старостта. Той е изправен пред нея съвсем сам, не се долавя присъствието на общността, в чието лоно човекът се чувства приютен и продължен.
Друг представител е един от най-талантливите и оригинални старогръцки лирици - Архилох от Парос (7 век пр.н.е.). Той е автор на елегии и ямби. Въпреки че в повечето си творби той съхранява основната тема на епоса - битките и съдбата на война, той преосмисля епическия светоглед, като се отказва от възвеличаването на далечното минало и се вглежда в настоящето. Героят на Архилох се вълнува от своя малък личен свят и го описва без патос и разкрасяване. Той умее да се потопи в мига, да изрази моментното преживяване, непомрачено от перспективата на несигурното утре.


Шарл Бодлер

Шарл-Пиер Бодлер е роден на 9 април 1821 година в Париж в семейство със строги нрави. Баща му е виден сенатор при Наполеон. Умира, когато Бодлер е на шест години. Младият Бодлер силно се привързва към майка си след смъртта на баща му, която се омъжва повторно и това разбива целия живот на поета. Животът му минава под знака на Жената. Той я презира и обругава, за да си отмъсти за откраднатата нежност и обич. Изпитва наслада от нейното падение, обяснява всички злини с нейното съществуване.
Бодлер се вълнува както от метафизичните проблеми, така и от просяците, вехтошарите и всички отритнати от обществото.
Когато е на 23 години, майка му и вторият й съпруг чрез съд успяват да наложат опека над поета, под предлог заради разумного изразходване на средствата, останали от баща му. С това го обричат на полугладно съществуване. Бодлер започва да изживява романтичните си увлечения, започва усилена работа над единствената му поетична книга - "Цветя на Злото".
Отнася се към романтичната школа, но няма видима нишка между него и който и да е от тази школа. При първо четене стилът му е труден и неясен. Това се дължи на факта, че нещата, за които говори са нови и досега не са предавани с литературни средства. Затова той изковава свой стил, език и ритъм. Пред читателя изрича истини, обвинявайки го, че независимо от лицемерието си, той притежава всички пороци, които порицава у другите.
Цветята, цветовете, костюмите, всяко нещо символизира някой човешки недостатък или порок (напр. изкуствени нокти и начервени устни - проституция; жълтозелено - жлъч; трагичните тонове - есен, залез, презрели плодове; бяло - анемия; розово - туберколоза и
Бодлер вярва само в неизменното и вечното. Според него поезията не може да се отъждествява с морала и науката, под заплаха от упадък. Душата съзита светлината, скрита зад гроба, едновременно с поезията и чрез нея. Метриката е изключително важна за Бодлер, защото има разлика между поетическо и поезия.
Полужив, болен, майка му го завежда в Париж и го настанява в болница, където го посещават много негови приятели. Бодлер започва да изпада в слабоумие. Мисълта му се прояснява само веднъж - когато го навестява мадам Сабатие.
Бодлер издъхва в ръцете на майка си на 31 август 1867 година.


Орестия

Най-късното произведение на Есхил, "Орестия" (458 г. пр.н.е.) е посветено на проблема за трагичната съдба на рода. По драматическата си структура "Орестия" е много по-сложна от предишните трагедии; в нея е използван третият актьор, въведен от младия по това време Софокъл, и новото устройство на сцената - със задна декорация. Сюжетът е съдбата на потомците на Атрей, над които тежи проклятието за ужасното престъпление на техния прадядо Атрей, който враждувал с брат си Тиест, убил децата му и нагостил Тиест с тяхното месо. Ето защо в рода на Атрей не се прекратяват тежките престъпления, породени от демона на отмъщението Аластор: синът на Атрей Агамемнон принася в жертва на боговете дъщеря си Ифигения, а жената на Агамемнон - Клитемнестра - убива мъжа си с помощта на Егист, останалия жив син на Тиест; синът на Агамемнон - Орест - отмъщава за баща си, като убива майка си и Егист.
Делфийската религия възприема мита за Орест, като му придава съответен финал за слава на делфийския боф - след като убил майка си, Орест бил "очистен" от Аполон; благодарение на тази божествена намеса, родовото проклятие загубва силата си и се прекъсва веригата от престъпления.
1 Първа част
Първата част от трилогията е наречена "Агамемнон". Тук се представя престъплението на Клитемнестра. Действието на трагедията се развива в Аргос, пред двореца на Агамемнон, и започва в момента, когато огньовете, запалени по планинските върхове на Гърция, възвестяват за падането на Троя. Цялото изкуство на поета има за цел още от самото начало на трагедията да създаде настроение на приближаващата се неотразима беда и всяка нова радостна вест за връщането на Агамемнон предизвиква нарастване на тревогата. Двусмислените думи и тъмни загатвания на Клитемнестра предвещават нещо лошо, хорът на аргоските старци пее мрачни песни за отмъстителното божество, за принасянето на Ифигения в жертва, победното ликуване прераства в скръбно и гневно изобразяване на ужасите на Троянския поход, в който елинската войска загивала за една чужда жена поради личното оскърбление на Менелай и Агамемнон. Дори глашатаят, който съобщава за приближаването на царя и се явява в града като добър вестител, е принуден да донесе тъжната вест за катастрофата, която сполетяла голяма част от завръщащата се гръцка флота. Хорът се отдава на размишления - че престъплението неизбежно ражда нови престъпления, а Правдата предпочита да свети в опустошените колиби, като извръща поглед от богатите. И сякаш в отговор на тези мисли на хора, който тук изразява убежденията на самия Есхил, Агамемнон потегля на своята победна колесница и влиза в дома, за да се срещне лице в лице със съдбата си.
Зловещата атмосфера достига върха на напрегнатостта в сцената с видението на пленената троянска пророчица Касандра. През нейните очи минава и старото злодеяние на Атрей, и подготвящото се в дома убийство на Агамемнон, когото жена му убива в банята, като го удря с брадва, и нейната собствена гибел.
Най-сетне от вътрешността на дома се раздава предсмъртният вик на Агамемнон. Отсега нататък Клитемнестра и нейният любовник ще царуват в Аргос, но хорът отказва да го признае, като ги заплашва със скорошното отмъщение на Орест.
Така завършва първата част на трилогията. Идеята за проклятието, което се предава по наследство се е запазила тук в пълната си сила, но то действа чрез съзнателната воля на хората.
2 Втора част
Втората драма от трилогията е "Хоефори" (''"Приносителки на възлияния"''). Орест, който е израснал в чужбина, се завръща в Аргос, за да отмъсти по заповед на Аполоновия оракул за смъртта на Агамемнон. Настъпва моралният конфликт: дългът да отмъсти за баща си изисква ново ужасно престъпление - убийството на собствената му майка. Началото на трагедията се разиграва на гроба на Агамемнон - там Орест среща своята скърбяща сестра Електра и хора от робини, които са изпратени тук от Клитемнестра, за да извършат възлияния на гроба, тъй като тя била изплашена от мрачно съновидение. Идва сцената на "познаването" - Електра познава в лицето на чужденеца своя брат. Срещата със сестра му, оплакванията и заклинанията на гроба на баща му, съобщението за съня на Клитемнестра, всичко това укрепва решителността на Орест. Прониквайки в двореца, преоблечен като чужденец, който съобщава за смъртта на Орест, той убива най-напред Егист, а след това и Клитемнестра. Волята на Аполон е изпълнена, но след убийството на майка си Орест е обзет от безумие и побягва, преследван от Ериниите (''богините на отмъщението'')
3 Трета част
Заключителната трагедия "Евмениди" изобразява борбата между боговете заради Орест. Ериниите - старите богини се сблъскват с младите богове Атина и Аполон. Есхил отхвърля делфийския вариант на мита, според който Аполон "очиства" Орест от греха и по този начин го спасява. Застъпничеството на Аполон не е достатъчно за Есхил.
Първата част на трагедията представя Ериниите, които заплашват Орест в самото делфийско светилище. След това действието се пренася в Атина. Двете страни се обръщат към богинята Атина. Но докато Ериниите, които въплащават родовия принцип на кръвно отмъщение, искат безусловно отмъщение за убийството без каквото и да било разглеждане на делото, Атина като покровителка на демократичната държавност повдига въпроса за мотивите на убийството и смята съдебния процес за необходим. Тя учредява съда на заклетите съдии, в чийто състав влизат най-добрите атински граждани, а самата тя председателства този съд. Ериниите обвиняват Орест, а Аполон се явява като негов защитник.
Съдебният спор е представен като борба между принципите на бащиното и майчиното право. Целият предмет на спора се формулира сбито в разискванията, които се развиват между Орест и Ериниите. Орест се позовава на това, че Клитемнестра е извършила двойно злодеяние, като е убила своя съпруг и заедно с това и неговия баща. Защо тогава Ериниите преследват него, а не нея, която е по-виновна? Отговорът им е поразителен:
"с мъжа си, убит от нея, тя не се е намирала в кръвно родство!"
Убийството на човек, който не се намира в кръвно родство, дори и тогава, когато той е мъж на жената, която го е убила, може да бъде изкупено, тъй като то не засяга никак Ериниите; тяхната работа е да преследват убийствата, извършени само между кръвни роднини, и в такъв случай според майчиното право най-тежкото и с нищо неизкупимо е убийството на майката. Аполон възразява на Ериниите и подчертава значението на родството по бащина линия и светостта на брачните връзки. Гласовете на съдиите се разделят поравно, на две, при което Атина дава гласа си за оправдаването на Орест. По този начин Орест е оправдан; Атина превръща установената от нея съдебна колегия в постоянно съдълище по дела за пролята кръв, а в чест на Ериниите в Атина се учредява техен култ и старинните богини на майчиното право отсега нататък ще се почитат опд името "Евмениди", ''"благосклонни богини"'', дарителки на плодородие. Бащиното право одържа победа над майчиното, ''"боговете от по-младо поколение"'', както ги наричат самите Еринии побеждават Ериниите и накрая последните също се съгласяват да заемат новия пост в служба на новия ред на нещата.
С учредяването на ареопага (''учреденият от Атина съд'') се отменя кръвното отмъщение и край на него поставя не религиозното прочистване, което се изисквало от делфийската религия, а организирането на съда.


Основни теоретични и методологични принципи в изследването на старобългарския

Връзките на старобългаристиката с други лингвистични и нелингвистични дисциплини са многостранни, което спомага за осъществяване на комплексен подход към въпросите на старобългарския език и ни дава широк славистичен и индоевропеистичен поглед върху тези проблеми. Защото, ако не познаваме останалите славянски езици, не можем да направим верен извод за приблизителния гласеж на т.н. “юсове”; ако не сме запознати с индоевропейското езикознание, по-точно с късното състояние на индоевропейския праезик преди разпадането му, то не можем да предположим, че старобългарските ерови гласни са имали лабиален характер или пък можем само да съставим такава хипотеза, изхождайки от старобългарските вокализирани ерове и от съвременното състояние в някои славянски езици (горнолужишки и словашки, където има двояк рефлекс и на двата ера, макар и не винаги).
При изучаването на старобългарския език се използват паметници не само от т.нар. ''канон'', но и извън него. Това е наложително, тъй като за повечето от произведенията на старобългарските писатели добиваме представа от късни преписи (такива са „За буквите” на Черноризец Храбър, „Беседа против богомилите” на Презвитер Козма и др.). Следователно, всички факти, които привличаме при изучаването на старобългарския език, се използват синхронно и диахронно съпоставени (вземайки пред вид количеството и честотата на употребата им), защото езиковите факти съществуват в система на свързани структурни отношения. Затова при изследването на старобългарския език, изучавайки едни или други елементи от строежа му и определяйки по тях някои други, установяваме изменението на един елемент и отчитаме, че това трябва да повлече изменение на още елементи. Такъв метод на изследване на старобългарския език, а и на езика изобщо, се нарича сравнително-исторически. Така например, чрез този метод се стига до извода, че в старобългарски са престанали вече да действат законите за ''възходящата звучност'' и ''синхармонизма'' в рамките на сричката (например, поява на задноезични гласни пред палатална съгласна: жалъ от *''žĕlь''<*''gēlь'', сродно с литовското ''gela'' (болка, страдание), старовисоконемското ''quala''). А тези промени от своя страна повличат след себе си всички останали фонетични промени, които настават не само в български, но и във всички останали славянски езици, а това са: ''затваряне на сричката'', ''изпадане на слабите ерове'', ''асимилационните явления'' между съгласните с различна звучност в средисловието и в сандхи-позиция, ''промени в квантитета'' на гласните, а оттук и нови изменения в квалитета им, ''прозодични промени'' и т.н.
Комплексният сравнително-исторически метод при изучаването на старобългарския език ни помага да подхождаме научно към езиковите явления, съществуващи на старобългарска почва и да разрешаваме вярно възникващите проблеми. Чрез следването на такъв път се утвърждава научната и културната стойност на старобългарския език не само за славистиката, българистиката, индоевропеистиката или изобщо за езикознанието, а и за световната човешка цивилизация.


Справочник по старобългарски език

1 Въведение в старобългаристиката
*Старобългаристиката и нейните връзки с други дисциплини
*Основни теоретични и методологични принципи в изследването на старобългарския
*Развой на теоретичния интерес към старобългарския език
*Най-важни синтетични ръководства по старобългарски
*Източници за изучаване на старобългарския език
*Старобългарски писмени паметници
*Възникване на старобългарския книжовен език
*Старобългарските азбуки
*Разпространение на старобългарския език сред други народи - редакции
2 Старобългарска фонетика
*Фонемна система на старобългарския език и нейният произход
*Квантитет, интонация и ударение в старобългарски
*Промени на еровите гласни в старобългарски
*Отваряне на праславянската сричка и неговите резултати
*Тенденция в старобългарски за изместване артикулацията на съгласните в областта на палатума
*Редуване на гласните в старобългарски в рамките на една и съща морфема
*Качествено и количествено редуване на гласни в старобългарски
3 Старобългарска морфология
*Части на речта и морфологични категории в старобългарски
*Имената в старобългарски и категориите при тях
*Изразяване на падежни отношения в старобългарски
*Склонитбени типове при съществителните в старобългарски
*Местоимения в старобългарски
*Числителни бройни и числителни редни в старобългарски
*Местоименни, именни и първични наречия в старобългарски
*Старобългарският глагол и категориите и спреженията при него
*Прости глаголни форми в старобългарски
*Спомагателните глаголи и сложните глаголни форми в старобългарски
*Неизменяеми части на речта в старобългарски
4 Старобългарски синтаксис
*Структура на старобългарското изречение
*Модалност на изречението в старобългарски
*Паратактични връзки в старобългарското изречение
*Хипотактични връзки в старобългарското изречение
*Падежна рекция в старобългарски
5 Приложения
*Падежни окончания в старобългарски
*Окончания на глаголните форми в старобългарски

Езици


Развой на теоретичния интерес към старобългарския език

Научният интерес към старобългарския език трябва да се търси още от създаването на славянската писменост. Фактът, че един човек създава графична система на един безписмен дотогава език, ни води до извод за солидната му научна подготовка и познания, за изключително доброто му владеене на славянския културен диалект от втората половина на 9 век, говорен в Солунската област. Наистина, Константин-Кирил Философ е бил човек не само високообразован за своето време, но може да се каже, че е имал съвсем ясна представа както за фонетиката, така и за морфологичния и синтактичния строй на езика. Открил е най-съществените черти на солунския славянски диалект и е успял да извлече от него онази есенция, която го издига до книжовен език, втори по значение и влияние в Европа след латинския. Той и брат му Методий се прославят като първоучители на славяните, а тази слава остава във вековете, и още в „Словото за буквите” (''О писменьхъ'') от Черноризец Храбър, което може да се нарече един от първите научни трудове върху старобългарския език, с гордост се заявява:
:„Аште бо въпросиши кънигъчьѩ гръчьскыѩ, глаголѧ, къто вы естъ писмена сътворилъ или кънигы прѣложилъ или въ кое врѣмѧ, то рѣдъци отъ нихъ вѣдѧтъ. Аште ли въпросиши словѣньскыѩ боукар’ѩ, глаголѧ: къто вы писмена сътворилъ естъ или кънигы прѣложилъ, то вьси вѣдѧтъ и отъвѣштавъше рекѫтъ: свѧтъи Конъстанътинъ Философъ, нарицаемъи Кѵрилъ, тъ намъ писмена сътвори и кънигы прѣложи, и Меѳодие, братръ его; сѫтъ бо еште живи иже сѫтъ видѣли ихъ.”
В старобългарската литература се срещат и други съчинения, засягащи езика, като „Прологът” към „Богословие” от Йоан Дамаскин, чийто автор е Йоан Екзарх. В този пролог книжовникът излага схващането, че преводът от гръцки на славянски не трябва да бъде буквален („не тъчьѭ глаголъ истовъихь радьма”), а да предава същественото в смисъла („разоума ради”), защото в смисъла на свободния превод „разоумъ емоу положенъ тъжде моштьнъ”.
Граматическото произведение „Осмь чѧстии слова”, което според думите на акад. Емил Георгиев е преведено от еврейски на гръцки от самия Константин-Кирил Философ, а на старобългарски – от брат му Методий, според проф. Гълъбов е произведение на Йоан Екзарх, което „представлява... бележки на старобългарски върху четени гръцки граматични съчинения и върху лични езикови наблюдения на автора” 1. Издателят му, Ватрослав Ягич, отбелязва неговата „странна забърканост”, която бива тълкувана от акад. Георгиев като предизвикана от „усилията на старобългарските книжовници да приспособят граматиката на неиндоевропейския еврейски език към строежа на индоевропейските езици – гръцки и старобългарски”2.Но Ив. Гълъбов3 открива интересни особености в това произведение, като липса на различаване на два ера, наличие на задпоставен член, играещ решаваща роля при определянето на рода при съществителните, своеобразно изместване на генитива във флексията с прилагателно от съответната дума и др., което Ив. Гълъбов окачествява като „изненадващо модерно отношение към езиковата структура”4.
И през среднобългарския период интересът към Кирило-Методиевата традиция не изчезва. За това говори и реформата на патриарх Евтимий по отношение на правописа, а също така и познатото съчинение на Константин Костенечки „Сказаніе изьiавлено ω писменехъ“. През късното средновековие най-известна граматика на руската редакция на старобългарския език издава Милетий Смотрицки през 1618 г. във Вилнюс (''Граматики Славенския правилное синтагма'').
Но истинският теоретичен научен интерес към старобългарския език се появява след произведенията на Франц Боп „За системата на спрежението на санскритския език...” от 1816 и „Сравнителна граматика...” от 1833 – 1940. Франьо Миклошич излиза с критична статия върху последното произведение по отношение на славянския материал. Най-много изследвания върху старобългарския език се появяват след като славянската филология започва да съществува като наука. Още нейният основоположник Йозеф Добровски пише труд върху езика на първите славянски писмени паметници. След него можем да споменем доста важната в старобългаристиката фигура на Александър Х. Востоков, който пише капитален труд върху старобългарския език и достига до много важни изводи за етногенезиса на този език, за някои съществени фонетични и др. черти на най-стария писмен славянски език.
През втората половина на 19 в. се появяват още повече изследвания върху старобългарския език. Такива са трудовете на Фр. Миклошич, Август Шлайхер, Ватрослав Ягич. Но от началото на 20 век досега се отбелязва изключителен ръст на науката старобългаристика, тясно свързана със славистиката и българистиката. Учени като Ватрослав Облак, Август Лескин, Вацлав Вондрак, Степан Кулбакин, Ян Лош, Филип Фортунатов, Тадеуш Лер-Сплавински, Антоан Мейе, Андре Ваян, Петер Дилс, Николай Трубецкой и много други, спомагат за развитието на науката за старобългарския език, разрешават много от заплетените проблеми, свързани с този език, издигат нивото на старобългаристиката като наука.
1 Цитирана литература
# Ив. Гълъбов „Старобългарски език с увод в славянското езикознание”, С. 1980, стр. 82.
# Ем. Георгиев „Основи на славистиката и българистиката”, С. 1979, стр. 240.
# Ив. Гълъбов, посоч. съч.
# Ив. Гълъбов, посоч. съч.


Златното момиче

Живели едно време мъж и жена. Те си имали дъщеричка, хубава като цвете. Който я видел, очи не можел от нея да откъсне. Живели си те сговорно и щастливо, но не било писано това да продължи дълго – майката се разболяла от тежка болест и скоро починала. Останал сам-самичък мъжът с момичето. Трудно му било да се грижи за всичко и съседите му го посъветвали да се ожени повторно. Скоро той довел в къщи новата си жена. Мащехата също си имала момиче и така намразила заварената си дъщеря, че не можела да я търпи. Все я хокала и карала да върши най-тежката работа и все мърморела на мъжа си заради нея. Една вечер мащехата му рекла:
— Не ща дъщеря ти вкъщи. Да се маха оттук! Ако ли не – аз ще се махна!
Натъжил се мъжът. Той обичал много момичето си и не искал да послуша мащехата. Започнали всеки ден да се карат. Днес кавга, утре кавга и най-подир на бащата му причерняло пред очите. Дотегнал му такъв живот и склонил да направи каквото втората му жена искала. Мащехата замесила питка с пепел, турила я в торбата на мъжа си и го изпроводила от къщи заедно със завареничето. Заръчала му да не се връща с дъщеря си.
Мъжът повел момичето към затънтена планина, обрасла с гъста гора. И щом се изкачил на един висок връх, извадил питката, търкулнал я по стръмното и казал на момичето да я донесе, за да обядват.
То хукнало след питката и дълго я гонило из тъмните гъсталаци. Когато се върнало, бащата си бил отишъл. То взело да вика и да го търси. Викало и плакало, викало и плакало, скитало се из пущинака докато се мръкнало. Изведнъж в тъмното съгледало малка къщичка на горската поляна.
От прозорчето й се чул глас:
— Кой плаче? Момче ли си или момиче? Ако си момче – върви си по пътя, ако си момиче – влез при мене!
В горската къщичка живеела чудновата бабичка. Сивозелените й коси били много редки, но дълги и вятърът ги духал на всички страни, тъй че приличали на паяжина. Носът й бил остър, ноктите – дълги и закривени, а на рамото й седял бухал. Горската магьосница прибрала момичето при себе си и го нагостила.
На сутринта то станало рано и докато магьосницата още спяла, разтребило, поръсило пода с вода и измело. А бабичката станала, умила се, взела бухала и тръгнала по свои работи из гората. Ала преди това заръчала на момичето да нахрани животинките й - все разни змии и гущери.
— И да не те е страх от гадинките ми! — рекла тя. — Те не хапят.
Момичето запарило трици, оставило ги да изстинат и нахранило змийте и гущерите. После откачила мънистата от врата си и вързало на всяка гадинка по едно герданче.
По пладне бабичката се върнала, а гадинките я посрещнали и взели да й се хвалят:
— Бабо, кака ми върза герданче! Бабо, кака и на мене ми върза герданче!
Пък бабичката отвръщала:
— И баба ще върже на кака герданче! И баба ще върже на кака герданче!
Близо до къщичката течала река. Щом се наобядвали със сладката гозба, бабичката рекла на момичето да идат да поседнат край брега на реката. Подир малко слънцето напекло бабичката, тя се прозинала и рекла:
— Аз може и да заспя, а ти видиш ли водата да тече червена, не ме събуждай. Видиш ли я да тече синя, пак не ме събуждай. Ала щом потече жълта, веднага ме събуди!
И бабичката заспала. По едно време реката придошла червена. След червената вода потекла синя. Синята вода се сменила със зелена, после на талази заприиждала черна. Най-накрая забълбукала жълта вода и момичето събудило бабичката. Тя бързо го уловила за косата, потопила го в реката и викнала:
— Дръж, баби, каквото можеш! Дръж, баби, каквото можеш!
Момичето я послушало, хванало каквото му попаднало между ръцете и когато бабичката го извадила от водата, държало едно съндъче. После горската магьосница изпратила момичето до пътя в края на гората, махнала му с ръка за сбогом и изчезнала. А то тръгнало по пътя и скоро се прибрало в къщи. Щом застанало на прага, мащехата и бащата ахнали – едно златно момиче стояло на вратата и греело с невиждана хубост. Протегнало ръце златното момиче, подало съндъчето на баща си и когато той го отворил, що да видят – съндъчето било пълно до горе с жълтици. От този ден мащехата взела да вехне от завист, а й на мъжа си мира не давала да заведе и нейното момиче в гората, та да стане и то хубаво и богато.
— Щом толкова искаш, ще го заведа. — склонил той.
И мащехата запретнала ръкави, гребнала от най-хубавото бяло брашно и го пресяла три пъти. Омесила питка, опекла я, увила я в чиста кърпа, после я сложила в торбата и я дала на мъжа си. Той нарамил торбичката и повел доведената си дъщеря към върха. Като стигнали на същото място, бащата търкулнал питката и изпратил момичето да я търси. После бързо се скрил и се върнал в къщи. Щом настигнало питката, момичето взело да търси баща си. Търсило, търсило, не го намерило. Заплакало, завикало и започнало да се лута из гъстата гора. Вечерта излязло край къщичката на бабичката и чуло гласа й:
— Какво си ти, баби? Момче ли си или момиче? Ако си момиче – ела при баба, ако си момче – върви си по пътя!
— Момиче съм, бабо, момиче съм!
— Като си момиче, влез!
И също като предишния път, бабичката магьосница прибрала гостенчето и го нагостила. Ала на сутринта то не станало от леглото преди бабичката. Почакало да му направят попара за закуска и пръста си дори не помръднало да разтреби и помете, както сторило другото момиче. Бабичката си замълчала, нищо не казала. Взела бухала и пак тръгнала в гората. Ала се върнала от прага и заръчала на гостенчето да попари трици и да нахрани животинките й. Казала му да не се плаши, защото не хапят. Момичето попарило триците, но не почакало да изстинат, ами веднага ги дало на змиите и гущерите да ядат и те си изпопарили езиците. И щом се върнала бабичката по пладне, посрещнали я и взели да се оплакват:
— Бабо, мене кака ме попари! Бабо, и мене кака ме попари!
— И баба ще попари кака! И баба ще попари кака! — намръщила се магьосницата.
Наобядвали се двете и тя рекла на момичето да идат край реката. Поседели малко, на бабичката й се додрямало и тя рекла:
— На мен ми се доспа, може и да задремя. Пък ти, видиш ли реката да идва червена, не ме буди. Видиш ли я да идва зелена, пак не ме буди! Не ме буди и като я видиш бяла. Щом стане жълта също не ме буди, ала видиш ли я черна, да ме събудиш!
Бабичката задрямала, а момичето видяло, че реката придошла червена. Изтекла се червената вода и дошла зелена. След нея потекла бяла. После бялата се сменила с жълта като злато. Момичето харесало жълтата вода и топнало малкия си пръст в нея. Пръстът се позлатил и така си останал – златен. А подир златната вода потекла черна. Тогава момичето събудило бабичката, тя станала, хванала го за косите и го потопила в черната вода. Държала го и му викала:
— Дръж, баби, каквото можеш! Дръж, баби, каквото можеш!
Грабнало момичето каквото му попаднало и бабичката го извадила от водата. Девойчето държало в ръце едно съндъче. После магьосницата изпроводила гостенчето до края на гората и го пуснала да си върви. Щом момичето влязло вкъщи, мащехата примряла – дъщеря й била черна като дявол, а като отворили съндъчето, от него се разпълзели жаби, змии и гущери.
— Какво си направил с дъщеря ми, проклетнико? — закрещяла злата жена на мъжа си.
— Ох! — рекъл той. — където заведох едната, там заведох и другата. Каквото сторих с едната, същото сторих и с другата. Пък къде са ходили те, какво са правили и какво е станало – колкото знаеш ти, толкова знам и аз.
Не минало много време и царският син чул за златното момиче, което било толкова хубаво, че нямало второ като него, и го поискал за жена. Изпроводил сватове, ала мащехата скрила от тях златното момиче под едно корито и вместо него облякла в булчинска рокля и забулила в було своята дъщеря. Казала й да подава изпод булото само позлатения си пръст, та хората да мислят, че тя е златната невеста. Сватбарите тръгнали, а петелът спрял да рови из буничето, плеснал с криле, кацнал на стобора и изкукуригал:
— Кукуригууу! Златна кака под корито скрита, черна кака – на кон язди!
Сватбарите се спогледали, почудили се и като не разбрали нищо, пак тръгнали. Петелът пак пропял:
— Кукуригууу! Златна кака под корито скрита, черна кака – на кон язди!
— Каква ще е тази работа? — спрели се сватбарите, ала черната булка сритала коня и той пак тръгнал.
— Кукуригууу! Златна кака под корито скрита, черна кака – на кон язди! — продрал се пак петелът.
— Тази работа не е чиста! — решили сватбарите. — Я да видим кого водим на царския син!
Вдигнали булото на булката и що да видят – черна като дявол грозница. Върнали обратно лъжкинята на майка й и намерили златното момиче скрито под коритото. И когато завели златното момиче при царския син, целият дворец грейнал от хубостта й. Двамата се оженили и живели честито чак до старини.

Български народни приказки


Портал:Западноевропейска литература

Западноевропейска литература
Добре дошли на портала за Западноевропейска литература
:: Новини
* Тук се включват петте последни нови статии по темата
:: Цитат на деня
Тук се слага шаблон за цитат на деня
:: Работа по проекта
* препратка 1
* препратка 2
* препратка 3
:: Лицензи
някакъв текст
1 Западноевропейска литература
1.1 Предренесанс
* Обща характеристика на епохата и на явлението "предренесанс". Особености на светоусета, стилове в периода на 12-15 век. Особености на предренесансовата култура. Жанрове. Основни представители в Италия, Франция, Англия. Данте, Чосър, Франсоа Вийон.
1.2 Ренесанс
* Обща характеристика на епохата. Периодизации. Обществено-политическа, историческа и културна ситуация. Типологически проблеми на ренесансовата култура. Философия и естетика на Ренесанса.
** Ренесанс в Италия
*** Обща характеристика на епохата, периодизации, жанрова специфика на литературата. Основни представители на италианското Треченто: Петрарка, Бокачо.
*** Куатроченто. Салутати, Маринети, Лоренцо Вала, Манети. Живописта и архитектурата на Високия Ренесанс.
*** Чинкуеченто. Жанрове и стилове на късния Ренесанс. Бембо, П. Аретино, Т. Тасо, Л. Ариосто, Макиавели.
** Ренесанс във Франция
*** Философията на Монтен. Поезията на "Плеядата". Франсоа Рабле. Романът "Гаргантюа и Пантагрюел" и връзката му с народната смехова култура на Средновековието и Ренесанса. Основни ренесансови теми в романа.
** Ренесанс в Англия
*** Своеобразие на епохата. Жанрова характеристика на литературата от периода. Основни представители на английския Ренесанс.
*** Характер на Елизабетинската драма. Шекспир. Периодизация на творчеството му. Сонети, комедии, трагедии, исторически хроники.
** Ренесанс в Испания
*** Социално-икономически и политически предпоставки за испанския Ренесанс. Обща характеристика на испанската литература от късното Средновековие до "Златния век". Пикаресковият роман в Испания. Сонет, историческа драма, новела.
*** Сервантес. Жанрова характеристика на "Дон Кихот". Структурно-композиционни особености на романа. Въпросът за пародийното в "Дон Кихот". Образите на Дон Кихот и Санчо Панса. Комичното и трагичното в романа.
*** Театърът на испанския ренесанс. Лопе де Вега, Тирсо де Молина, Педро Калдерон.
2 Барок
(края на 17 век - 18 век)
Италианска литература. Комедия дел арте. Френска литература и култура.
3 Класицизъм
* Френската литература през 17 век. Естетиката на класицизма. Принципи на изграждане на класицистичната трагедия. Основни представители на класицистичната трагедия - Корней, Расин. "Поетическото изкуство" на Никола Боало. Особености на класицистичната комедия. Молиер. Характер на комичното. Лафонтен. Френската философия през 17 век.
4 Просвещение
* Съдържание на понятието Просвещение. Същност и основни идеи на епохата. Философска и естетическа основа на Просвещението. Жанрова характеристика на литературата от този период.
** Просвещение в Англия
*** Обща характеристика и своеобразие на литературата от периода. Жанрови разновидности и особености на английския роман от 18 век. Основни представители: Дефо, Дж. Суифт, Ричардсън, Фийлдинг, Л. Стърн, Т. Смолет.
** Просвещение във Франция
*** Характер на френското Просвещение. Жанрова специфика на литературата от този период. Етапи на френското Просвещение и главни представители: Льосаж, Монтескьо, Волтер, Дидро, Русо, Бомарше. "Енциклопедията".
** Просвещение в Германия
*** Периодизация на немската литература през 18 век. Своеобразие на немското Просвещение. Основни периоди. Жанрова система на немската просветителска литература. Естетически възгледи на Винкелман, Лесинг, Шилер, Гьоте. Структурно-композиционни особености на "Фауст", просветителски идеи и мотиви. "Фауст" на Гьоте и развитието на мотива в европейската литература. Немската просветителска драма - Шилер.
* Рационалистично и сантиментално направление в литературата на европейското Просвещение. Същност и проявления на сантиментализма.
* Характеристика на художествения метод. Главни представители на сантиментализма в Англия, Франция и Германия.
5 Романтизъм
* Епоха на романтизма. Своеобразие на романтическата естетика. Романтизмът като светоглед. Характер и специфични особености на романтическата литература. Жанрови тенденции в литературата на романтизма. Основни идеи и мотиви в романтическата литература. Сравнителна характеристика на литературата от периода в Англия, Франция и Германия.
* Романтизъм в Германия
** Периоди и школи. Литературно-естетически принципи. Жанрова специфика на немския Романтизъм. Основни представители. Братя Шлегел, Новалис, Хьолдерлин, Клайст, Шамисо, В. Хауф, Л. Тик, Хофман.
* Романтизъм в Англия
** Школи и представители. "Езерните поети". Байрон, Шели, Кийтс.
** Историческият роман на Романтизма. Уолтър Скот.
* Романтизъм във Франция
** Романът и драмата във френската романтическа литература. Основни представители: Виктор Юго, Алфред дьо Вини, Алфред дьо Мюсе, Ламартин.
6 Реализъм в европейските литератури през 19 век
* Съдържание на понятието "реализъм". Типове реализъм. Особености на художествения метод. Своеобразие на реализма през 19 век. Стендал, Балзак, Флобер. Съпоставителна характеристика на трите писателски почерка. Типологически съответствия и отлики
* Специфика на "критическия реализъм" в Англия. Дикенс, Такери, сестри Бронте.
7 Натурализъм
* Идейно-естетическа система на натурализма. Специфика на художествения метод "матурализъм" спрямо романтизма и реализма. Основни представители: Зола, братя Гонкур, Мопасан. Новелата на натурализма.
* Емил Зола. Творчество. Романът "Терез Ракен". Серията "Ругон-Макарови". Романите "Вертеп" и "Жерминал".
8 Литературата от "края на века"
* "Парнаска школа". Теорията "изкуство за изкуството". Теофил Готие.
* Символизъм. Идейно-естетическо съдържание на символизма.
** Поетика на френския символизъм. Основни представители: Шарл Бодлер, Верлен, Рембо, Маларме. Символизъм в Белгия и Германия.
* Творчеството на Ибсен в контекста на естетическите търсения в западноевропейската литература от втората половина на 19 век. Театърът на Метерлинк и А. Стриндберг.
* Оскар Уайлд. Естетизъм. Сецесионът в европейското изкуство.
9 Западноевропейската литература през 20 век
* Проблемът за "началото на века"
* Модернизъм в европейската литература. Проблемът за романа в контекста на модернизма.
* Литературата между двете световни войни - жанрови, естетически и тематични характеристики. Главни представители.
** Франция: Ромен Ролан, Роже Мартен дьо Гар, Марсел Пруст.
** Германия и Австрия: Франц Кафка. Стефан Цвайг, Хайнрих Ман, Томас Ман, Херман Хесе, Ерих Мария Ремарк, Лион Фойхтвагнер, Бертолд Брехт.
** Англия: Джеймс Джойс, Джон Голсуърти, Д. Х. Уелс
** Италия и Испания: Луиджи Пирандело, Ф. Гарсия Лорка
* Тенденции в развитието на съвременната западноевропейска литература.
** Развитието на романа след Втората световна война: Хайнрих Бьол, Зигфрид Ленц, Алберто Моравия, Макс Фриш, Греъм Грийн, "сърдитите млади хора", Жан-Пол Сартр, Алберт Камю, френският "нов роман", Айрис Мърдок, Джон Фаулз.
** Развитие на драмата след Втората световна война: Жак Ануи, Жак Кокто, Жан Жьоне, Фридрих Дюренмат, Джон Осбърн
** Театърът на абсурда. Йожен Йонеско, Артюр Адамов, Самюел Бекет, Харолд Пинтър
* Съвременни романисти


Педя човек - лакът брада

Живеели двамина стари хора – мъж и жена. Те си имали сламена колибка с щъркелово гнездо на покрива, имали си и два вола: единият – сляп, а другият – куц, имали си една нива, три години неорана. Само дете си нямали, затуй им било криво и мъчно.
Една сутрин старецът рекъл на жена си:
— Бабо, днес отивам да изора нивата. Смятам да пръсна малко просо, че като порасте и узрее – ще дойдат птички да го клъвнат. Щом накацат и почнат да го кълват, аз ще хвърля рибарската си мрежа отгоре им, ще хвана десетина-петнайсет, ще им направя клетки и ще ги занеса на пазара да ги продам. Какво мислиш – добре ли съм решил?
— Много ти е добро решението, само че за обед няма какво да ти наготвя. Я иди по-напред да хванеш малко рибица, пък сетне ще вървиш да ореш.
Слязъл старецът към реката и хвърлил мрежата си в един дълбок вир. Изтеглил я: цяла торба рибки златоперки. Хвърлил повторно и що да види: в мрежата шава едно малко момче, педя високо, с цървулки и мустачки.
— Добро утро, тате! — викнало момчето.
— Кое си ти? — попитал старецът.
— Аз съм твоят син. Стоях под един камък и чаках някоя бабичка да ме измъкне и да ме отнесе в твоята колиба. Чаках, чаках, мустаци ми пораснаха – но никой не дойде. Излязох да се поразходя във водата и ти ме хвана в мрежата. Хайде да ме водиш у дома, че не зная пътя!
Навел се старецът, взел мустакатото момче от мрежата, мушнал го в торбата при рибата и го отнесъл. Бабичката, като го видяла, много се зарадвала
— Ох, на мама — викнала тя, — то си ми има вече мустачки! Ще го наречем Педя човек.
Дядото се порадвал на сина си, помилвал го по главичката и заминал на оран. На обед Педя човек тръгнал да носи на баща си чорбица в едно менче. Като стигнал на нивата – бащата го съзрял, спрял воловете и седнал в браздата да сърба топла чорбица. Педя човек се повъртял малко насам-нататък, сетне се хванал за опашката на единия вол, покатерил се на гърба му, пропълзял към ухото му и влязъл вътре. Викнал силно:
— Дий!
Волът потеглил. Тръгнал и другият. Захванал Педя човек да оре наместо баща си. Теглил една бразда. права като свещ, теглил втора, почнал да свирука.
— Тате — викнал той на стареца, — ти си полегни под крушата, пък аз ще изора нивата. Ако някой мине и поиска да ме купи – ти ме продай, не се бой. Вземи парите, а сетне аз пак ще се върна.
Легнал старецът и задрямал. По едно време се задал един богат търговец и се смаял: орачът спи под крушата, а воловете сами вървят и орат. Де се е видяло такова нещо!
— Хей — викнал той, — какво е туй чудо? Старецът се надигнал и попитал:
— Какво има?
— Не мога да се начудя как могат воловете сами да орат! — отвърнал търговецът.
— Ако си отвориш хубаво очите, ще видиш, че воловете не орат сами, а син ми ги кара.
— Де го? — още повече се смаял търговецът.
— Ей го там в ухото на вола.
Търговецът приближил до воловете, втренчил се, разгледал мустакатото момче и почнал да се моли:
— Продай ми го!
— Колко даваш? — попитал старецът.
— Сто жълтици.
— Дай парите.
Начел търговецът парите и прибрал Педя човек. Мушнал го във външния джоб на палтото си и тръгнал. По пътя Педя човек прогризал като мишка широка дупка в джоба, спуснал се неусетно на земята и се мушнал в храсталака. А търговецът отминал. Педя човек прекосил гората, излязъл навън. Стигнал до един мост. Нощта била вече настъпила. Прибрал се Педя човек под моста да спи, като решил на другия ден да си продължи пътя. Тъкмо затворил очи, ето че пристигнали под същия мост трима разбойници.
— Тая нощ — рекъл първият — ще откраднем единия от двата вола на оня, дето живее накрай село, съгласни ли сте?
— Съгласни сме! — отговорили другите двама.
— Вземете и мене, братя! — обадил се Педя човек в тъмнината.
— Кой си ти? — трепнали крадците и втренчили очи. Като видели малкото човече, те плеснали с ръце и викнали:
— Тъкмо ти ни трябваш! Ние за такъв мъничък човек земята дерем. Ще влезеш през ключовата дупка в обора на къщата, дето е накрай село, ще отключиш вратата и ще изведеш единия вол, а ние ще те чакаме вън.
Речено – сторено. Отишли разбойниците в къщата накрай село, помогнали на Педя човек да влезе през ключовата дупка и притихнали в тъмнината. По едно време Педя човек надал вик отвътре, колкото му глас държи:
— Братя разбойници, кой вол да открадна – белия или черния?
— Мълчи, дребосъче мустакато — зашепнали разбойниците, — изведи черния!
Педя човек извел черния вол. Крадците го подкарали към гората, заклали го, одрали му кожата и си го разделили. На Педя човек дали шкембето. Дигнали се бърже и си отишли. Педя човек слязъл в близката долчинка, измил хубаво шкембето, мушнал се вътре на топло и заспал. Същата нощ в долчинката пристигнал гладен вълк, Като съзрял шкембето, той подскокнал, отворил уста и го налапал. Педя човек се събудил в корема на вълка. Потъркал очи и почнал да се разхожда. Мръднал към устата на вълка и погледнал през зъбите. Било пладне. Насреща, под една орехова сянка, пладнувало цяло стадо овце, а овчарят и кучетата спели. Вълкът тихо приближил към едно крехко агънце. Тъкмо когато посегнал да го удуши, Педя човек се развикал:
— Овчарко, ставай, че вълкът грабна агнето ти!
Овчарят скокнал и насъскал кучетата си. Те връхлетели върху вълка. Вълкът се втурнал към гората и едва се отървал от силните овчарски кучета. Когато стигнал в храсталаците, почнал да дебне един заек, но щом наближил, Педя човек пак се развикал:
— Зайко, бягай! Отиде ти кожухчето!
Заекът побягнал. Вълкът тогава продумал:
— Кой си ти, дето се разхождаш в моя корем и плашиш плячката ми?
— Аз съм Педя човек.
— Какво искаш от мене?
— Искам да ме заведеш у дома при майка ми и при баща ми.
— Къде живеят те?
— Хе там, в долното село.
Вълкът подвил опашка и се спуснал надолу. Пристигнал в село, прескочил плета и влязъл в двора на колибата, гдето живеели бащата и майката на Педя човек.
Педя човек си подал главата през вълчата уста и викнал:
— Тате, мале, удрете вълка, ама гледайте корема да не биете, защото ще ми строшите кокалите!
Дядото грабнал секирата и се втурнал. Подире му изскочила и бабичката с кобилицата. Тупа-лупа – убили вълка. Разпрали му корема и извадили Педя човек.
— Как сте? — попитал Педя човек и си засукал мустака.
— Добре сме — отвърнали старците. — Тебе чакахме.
— Вие сте добре — рекъл Педя човек, — но аз не съм, защото нямам топла дрешка. А иде зима.
— Лесна работа! — рекъл старецът и одрал кожата на вълка. А бабичката взела една губерка и му ушила хубаво меко кожухче.

Български народни приказки


Сестричката Альонушка и братчето Иванушка

Жили бь1ли один дедушка и одна бабушка. Те си имали дъщеря Альонушка и син Иванушка.
Умрели старецът и бабата. Альонушка и Иванушка останали сам-самички на света.
Тръгнала Альонушка по работа, взела и Иванушка със себе си. Вървели те по далечен път, през широко поле. Ожаднял Иванушка.
— Сестрице Альонушке, водица ми се пие.
— Почакай, братко, ще стигнем до кладенец.
Вървели те, вървели – слънцето високо, кладенецът далеко, жега ги гори, в пот се обливат. А пред тях дупка от кравешко копито, пълна с вода.
— Сестрице Альонушке, ще си пийна от копитото!
— Не пий, братко, в теленце ще се превърнеш!
Послушал я Иванушка. Продължили да вървят. Слънцето високо, кладенецът далеко, жега ги гори, в пот се обливат. А пред тях дупка от конско копито, пълна с вода.
— Сестрице Альонушке, ще се напия от копитото.
— Не пий, братленце, в конче ще се превърнеш!
Въздъхнал Иванушка. Отново тръгнали. Вървели, вървели – слънцето високо, кладенецът далеко. Жегаги гори, в пот се обливат; пред тях – козе копитце, пълно с водица. Иванушка казал:
— Сестрице Альонушке, не мога повече, ще се напия от копитцето.
— Не пий, братче, в козленце ще се превърнеш!
Не послушал Иванушка и се напил от козето копитце. Пил той и станал козленце...
Повикала Альонушка братчето си, а вместо Иванушка след нея затичало бяло козле. Разплакала се Альонушка, седнала край една купа сено, залива се в сълзи, а козлето скача край нея. В това време минал един търговец.
— Защо плачеш, хубава девойко?
Разказала му нещастието си Альонушка. Търговецът й казал:
— Омъжи се за мен. В злато и сребро ще те облека, а козлето с нас ще живее.
Помислила Альонушка, помислила и се омъжила за търговеца... Заживели си те, и козлето с тях. От една чиния с Альонушка яде, от една чаша пие.
Веднъж търговецът не бил вкъщи. Не щеш ли, дошла една вещица, застанала под прозореца на Альонушка и любезно започнала да я моли да се изкъпят в реката.
Завела вещицата Альонушка на реката. Спуснала се отгоре и, завързала на шията й камък и я хвърлила в реката. А самата тя се превърнала в Альонушка, облякла се в нейните дрехи и се върнала в къщата и. Никой не познал вещицата. Върнал се търговецът, и той не я познал.
Едничко козленцето всичко знаело. Натъжило се то, клюмнало глава, нито вода пие, нито хляб яде. Сутрин и вечер ходи по брега на реката и вика:
— Альонушке, Альонушке! Излез, излез на брега...
Научила се вещицата и започнала да моли мъжа си – заколи, та заколи козлето.
Мъчно му било на търговеца за козлето, свикнал бил с него. А вещицата така настоявала, така се молила, че нямало какво да прави, съгласил се:
— Е, добре, заколете го.
Заповядала вещицата да накладат буйни огньове, да загреят вода в железни котли, да наточат челичени ножове.
Козлето разбрало, че още малко му остава да живее, и казало на търговеца:
— Пусни ме преди смъртта си да отида на реката, водица да си пийна, стомаха да си изплакна.
— Добре, отивай.
Хукнало козлето към реката, спряло на брега и жално занареждало:
— Альонушке, Альонушке! Излез, излез на брега. Буйни огньове горят. Железни котли кипят. Остри ножове звънтят. Мене искат да колят!
Альонушка му отговорила от реката:
— Иванушка, братче скъпо! Камък ме надолу дърпа. Краката ми трева сплита. На гърдите ми пясък тежи!
А вещицата търсила, търсила козлето, не го намерила и казала на един слуга:
— Бягай, намери козлето и ми го доведи.
Отишъл слугата на реката и що да види. Край брега тича козлето и жално нарежда:
— Альонушке, Альонушке! Излез, излез на брега. Буйни огньове горят. Железни котли кипят.
Остри ножове звънтят. Мене искат да колят.
А от реката му отговарят:
— Иванушка, братче скъпо! Камък ме надолу дърпа! Краката ми трева сплита. На гърдите ми пясък тежи!
Слугата изтичал вкъщи и разказал на търговеца какво е чул край реката. Събрали се тогава хората, отишли на реката, хвърлили копринени мрежи и изтеглили на брега Альонушка. Свалили камъка от врата й, във водата го хвърлили, а нея облекли в празнични дрехи.
Оживяла Альонушка и станала още по-хубава.
Козлето от радост се преметнало три пъти през глава и отново станало момченцето Иванушка.
А злата вещица завързали за опашката на един кон и го пуснали да препуска из широкото поле.


Литература

*Литература
** Антична литература
*** Старогръцка литература
*** Древноримска литература
*** Старобългарска литература
*** Литературата на Западноевропейското Средновековие
** Западноевропейска литература
*** Предренесанс
**** Обща характеристика на епохата и на явлението "предренесанс". Особености на светоусета, стилове в периода на 12-15 век. Особености на предренесансовата култура. Жанрове. Основни представители в Италия, Франция, Англия. Данте, Чосър, Франсоа Вийон.
*** Ренесанс
**** Обща характеристика на епохата. Периодизации. Обществено-политическа, историческа и културна ситуация. Типологически проблеми на ренесансовата култура. Философия и естетика на Ренесанса.
***** Ренесанс в Италия
****** Обща характеристика на епохата, периодизации, жанрова специфика на литературата. Основни представители на италианското Треченто: Петрарка, Бокачо.
****** Куатроченто. Салутати, Маринети, Лоренцо Вала, Манети. Живописта и архитектурата на Високия Ренесанс. Чинкуеченто. Жанрове и стилове на късния Ренесанс. Бембо, П. Аретино, Т. Тасо, Л. Ариосто, Макиавели.
***** Ренесанс във Франция
****** Философията на Монтен. Поезията на "Плеядата". Франсоа Рабле. Романът "Гаргантюа и Пантагрюел" и връзката му с народната смехова култура на Средновековието и Ренесанса. Основни ренесансови теми в романа.
***** Ренесанс в Англия
****** Своеобразие на епохата. Жанрова характеристика на литературата от периода. Основни представители на английския Ренесанс.
****** Характер на Елизабетинската драма. Шекспир. Периодизация на творчеството му. Сонети, комедии, трагедии, исторически хроники.
***** Ренесанс в Испания
****** Социално-икономически и политически предпоставки за испанския Ренесанс. Обща характеристика на испанската литература от късното Средновековие до "Златния век". Пикаресковият роман в Испания. Сонет, историческа драма, новела.
****** Сервантес. Жанрова характеристика на "Дон Кихот". Структурно-композиционни особености на романа. Въпросът за пародийното в "Дон Кихот". Образите на Дон Кихот и Санчо Панса. Комичното и трагичното в романа.
****** Театърът на испанския ренесанс. Лопе де Вега, Тирсо де Молина, Педро Калдерон.
*** Класицизъм
**** Френската литература през 17 век. Естетиката на класицизма. Принципи на изграждане на класицистичната трагедия. Основни представители на класицистичната трагедия - Корней, Расин. "Поетическото изкуство" на Никола Боало. Особености на класицистичната комедия. Молиер. Характер на комичното. Лафонтен. Френската философия през 17 век.
***Просвещение
**** Съдържание на понятието Просвещение. Същност и основни идеи на епохата. Философска и естетическа основа на Просвещението. Жанрова характеристика на литературата от този период.
***** Просвещение в Англия
****** Обща характеристика и своеобразие на литературата от периода. Жанрови разновидности и особености на английския роман от 18 век. Основни представители: Дефо, Дж. Суифт, Ричардсън, Фийлдинг, Л. Стърн, Т. Смолет.
***** Просвещение във Франция
****** Характер на френското Просвещение. Жанрова специфика на литературата от този период. Етапи на френското Просвещение и главни представители: Льосаж, Монтескьо, Волтер, Дидро, Русо, Бомарше. "Енциклопедията".
***** Просвещение в Германия
****** Периодизация на немската литература през 18 век. Своеобразие на немското Просвещение. Основни периоди. Жанрова система на немската просветителска литература. Естетически възгледи на Винкелман, Лесинг, Шилер, Гьоте. Структурно-композиционни особености на "Фауст", просветителски идеи и мотиви. "Фауст" на Гьоте и развитието на мотива в европейската литература. Немската просветителска драма - Шилер.
**** Рационалистично и сантиментално направление в литературата на европейското Просвещение. Същност и проявления на сантиментализма.
**** Характеристика на художествения метод. Главни представители на сантиментализма в Англия, Франция и Германия.
*** Романтизъм
**** Епоха на романтизма. Своеобразие на романтическата естетика. Романтизмът като светоглед. Характер и специфични особености на романтическата литература. Жанрови тенденции в литературата на романтизма. Основни идеи и мотиви в романтическата литература. Сравнителна характеристика на литературата от периода в Англия, Франция и Германия.
***** Романтизъм в Германия
****** Периоди и школи. Литературно-естетически принципи. Жанрова специфика на немския Романтизъм. Основни представители. Братя Шлегел, Новалис, Хьолдерлин, Клайст, Шамисо, В. Хауф, Л. Тик, Хофман.
***** Романтизъм в Англия
****** Школи и представители. "Лейкистите". Байрон, Шели, Кийтс.
****** Историческият роман на Романтизма. Уолтър Скот.
***** Романтизъм във Франция
****** Романът и драмата във френската романтическа литература. Основни представители: Юго, Алфред дьо Вини, Алфред дьо Мюсе, Ламартин.
*** Реализъм в европейските литератури през 19 век
**** Съдържание на понятието "реализъм". Типове реализъм. Особености на художествения метод. Своеобразие на реализма през 19 век. Стендал, Балзак, Флобер. Съпоставителна характеристика на трите писателски почерка. Типологически съответствия и отлики
**** Специфика на "критическия реализъм" в Англия. Дикенс, Такери, сестри Бронте.
*** Натурализъм
**** Идейно-естетическа система на натурализма. Специфика на художествения метод "матурализъм" спрямо романтизма и реализма. Основни представители: Зола, братя Гонкур, Мопасан. Новелата на натурализма.
**** Творчеството на Зола. Проблеми на романовия жанр.
***Литературата от "края на века"
**** "Парнаска школа". Теорията "изкуство за изкуството". Теофил Готие.
**** Символизъм. Идейно-естетическо съдържание на символизма.
**** Поетика на френския символизъм. Основни представители: Шарл Бодлер, Верлен, Рембо, Маларме. Символизъм в Белгия и Германия.
**** Творчеството на Ибсен в контекста на естетическите търсения в западноевропейската литература от втората половина на 19 век. Театърът на Метерлинк и А. Стриндберг.
**** Оскар Уайлд. Естетизъм. Сецесионът в европейското изкуство.
*** Западноевропейската литература през 20 век
**** Проблемът за "началото на века"
**** Модернизъм в европейската литература. Проблемът за романа в контекста на модернизма.
**** Литературата между двете световни войни - жанрови, естетически и тематични характеристики. Главни представители.
***** Франция: Ромен Ролан, Роже Мартен дьо Гар, Марсел Пруст.
***** Германия и Австрия: Франц Кафка. Стефан Цвайг, Хайнрих Ман, Томас Ман, Херман Хесе, Ерих Мария Ремарк, Лион Фойхтвагнер, Бертолд Брехт.
***** Англия: Джеймс Джойс, Голсуърди, Д. Х. Уелс
***** Италия и Испания: Луиджи Пирандело, Ф. Гарсия Лорка
**** Тенденции в развитието на съвременната западноевропейска литература.
**** Развитието на романа след Втората световна война: Хайнрих Бьол, Зигфрид Ленц, Алберто Моравия, Макс Фриш, Греъм Грийн, "сърдитите млади хора", Жан-Пол Сартр, Алберт Камю, френският "нов роман", Айрис Мърдок, Джон Фаулз.
**** Развитие на драмата след Втората световна война: Жак Ануи, Жак Кокто, Жан Жьоне, Фридрих Дюренмат, Джон Осбърн
**** Театърът на абсурда. Йожен Йонеско, Артюр Адамов, Самюел Бекет, Харолд Пинтър
**** Съвременни романисти Филип Солерс
**** Фантастика
**** Българска литература