Abstract: (2. díl) Před sto lety proběhl soud s "nejslavnější špionkou všech dob", známou pod její uměleckým jménem Mata Hari. Podle všeho lehkovážnou ženu s nelehkým osudem nakonec semlela mašinérie první světové války, i když se k frontě nikdy nepřiblížila.

Posloužila smrt Mata Hari jako náplast na válečné neúspěchy?

(pokračování I. části, kterou najdete zde)
Jako vyzvědačka slouží Němcům. Teď jí stejnou práci nabídli Francouzi. Má ji přijmout? Nemá ji přijmout? Její milenec, markýz Henri "Robert" de Margerie, vysoký úředník na ministerstvu zahraničí, jí od toho jako Francouz, jak zdůraznil, nezrazoval. I když je to nebezpečné.Čtyřicetiletá Mata Hari nemohla už dlouho počítat s kariérou obletované tanečnice. Navíc zuřila válka a lidé měli jiné starosti – tohle se jí zdálo jako východisko k životu ve vysoké společnosti. Ještě třikrát navštívila kapitána Ladouxe. Nakonec na jeho návrh přistoupila.
Odjela do Vitellu, kde strávila první polovinu září. Agenti kontrašpionáže, kteří ji sledovali, hlásili centrále, že se o žádná vojenská zařízení nezajímá. Po návratu do metropole zašla za Ladouxem. Kapitán jí nastínil plán. V Bruselu, obsazeném Němci, žije bankéř Wurfbein, který zajišťuje zásobování okupačních vojsk. Mata Hari ho zná, nabízel jí, aby za ním přijela a bydlela v jeho nádherném domě. "Bankéř vás představí německému generálu Moritzi Ferdinandu Bissingovi, který velí tamním vojskům, a na vás bude záležet, co z něho vytáhne. Možná, že vás generál představí také německému korunnímu princi."Tanečnice žádala za tuto službu milion franků. Ladoux jí je slíbil, i když věděl, že to nemůže splnit. Tolik peněz nemělo k dispozici ani celé jeho oddělení na všechny operace.Z bojující Francie však vyzvědačka nemohla odjet přímo do okupované Belgie, to by bylo podezřelé. "Musíte zvolit složitější cestu," instruoval ji kapitán. "Nejdřív zamíříte do Španělska, odtud do Británie, potom domů do Holandska a nakonec do Bruselu."
Během této okružní cesty ji v listopadu 1916 zadržela v přístavu Falmouth britská policie. Prohlídka byla důkladná – úřednice ji svlékly do naha. Scotland Yard si ji spletl s německou vyzvědačkou Clarou Benedixovou. Trvalo několik týdnů, než jí uvěřili, že je to omyl. Musela vysvětlit, že je ve francouzských službách, Britové si to ověřili u Ladouxe. Francouzský důstojník její výpověď potvrdil a vzkázal, aby se vrátila do Španělska.Do Madridu dorazila Mata Hari uprostřed prosince 1916. Hned zašla za majorem Kallem s žádostí: "Potřebuji peníze!" Avšak německý vojenský atašé nechtěl sáhnout do pokladny a telegrafoval Krämerovi do Haagu: "Agent H 21 dorazil do Madridu angažován Francouzy, ale Angličany poslán zpět do Španělska a prosí nyní o peníze a další pokyny."Krämer odepsal: "Ať H 21 pokračuje v plnění úkolů ve Francii. Tam dostane i šek na 5 000 franků." Obě depeše zachytila odposlouchávací stanice na Eiffelově věži a francouzští kryptoanalytici je rozluštili. Mata Hari začala být podezřelá i Francouzům.Kalle, se kterým se dostala do postele, jí prozradil, že se pokoušel poslat několik německých a tureckých důstojníků ponorkou do francouzského Maroka. Byla to lež, kterou se snažil zvýšit svou důležitost. A ona mu na ni skočila a hned to napsala do Paříže. Kelle ji krmil i dalšími historkami, jimiž bezelstně zásobovala Ladouxe.Když se z něho pokoušela tahat další tajemství, Kalle se rozčílil a označil ji za francouzskou agentku. Argumentoval: "Víme to, protože jsme získali klíč k francouzskému rádiovému kódu!" Zachytili totiž zprávu o ponorkách.Začátkem ledna 1917 se Mata Hari vrátila do Paříže. Cítila se úspěšnou vyzvědačkou. Avšak Ladoux na ni najednou neměl čas. Teprve po delší době ji přijal, ale hrubě ji odbyl: "Žádné peníze vám nedáme, protože vaše informace nestály za nic." Kromě toho od své vynikající agentky Marty Rycherové, která působila v Madridu, věděl, že spala s německým vojenským atašé.Další ranou pro ni bylo rozloučení s Vadimem. Ruské vyslanectví informovalo velitele jeho pluku, že má poměr se ženou podezřelou ze špionáže. Kapitánovi zakázali, aby se s ní stýkal. Přesto ji navštívil, příliš ji miloval.Francouze trápil telegram od Kalleho do Berlína. "H 21 nás informovala: Řecká princezna Marie Bonaparte používá »intimní vztahy« k Briandovi (Aristide Briand byl předsedou francouzské vlády) k tomu, aby získala podporu Francie pro nástup svého manžela na řecký trůn. Řekla, že Briandovi nepřátelé, kteří se ho pokoušejí svrhnout, mohou čekat další porážku. Británie má Francii pod politickou a vojenskou kontrolou. Francouzi se o tom bojí mluvit nahlas. Generální ofenziva je plánována na příští jaro." Byla to směs dohadů a výmyslů. Kdo se skrývá pod označením H 21? Ladoux podezříval Matu Hari. Jistotu neměl, ale několik nepřímých důkazů na to ukazovalo. Není vyloučeno, že Kalle zašifroval tuto zprávu kódem, o němž věděl, že ho znají Francouzi, a chtěl tím Matu Hari potopit.Policie ji hlídala. Dvojice strážných se vůbec neschovávaly, naopak nechávaly se vidět. Ladoux sbíral proti ní důkazy. Tanečnice si nebezpečí nepřipouštěla, věřila, že vlivní milenci se o ni postarají.Na francouzské půdě zahynuly statisíce mužů ve všech uniformách. Německá vojska pronikla hluboko do Francie. Neměla však sílu postupovat dál. Berlín nabídl Paříži a Londýnu vyjednávání o míru. Spojenci na to nepřistoupili. Ozývali se první odpůrci dalšího válečného běsnění. Německé ponorky začaly potápět lodě neutrálních států včetně USA. Francouzi a Britové čekali, že Američané vstoupí do války a přivedou je k vítězství.V úterý 13. února 1917 ráno pařížská policie slavnou tanečnici a kurtizánu v hotelu Palace zatkla. Na rozkaz vojenské kontrašpionáže. Jejím novým bydlištěm se stala samotka věznice v Saint Lazare.Margaretha Geertruida "Margreet" MacLeod známá jako Mata Hari v den svého zatčení v únoru 1917.Upadla na dno. Nemohla se denně koupat, převlékat, s nikým klábosit a flirtovat, jídlo nebylo valné. Na všechno si stěžovala. Marně. Vyšetřoval ji kapitán Pierre Bouchardon, zapisoval vojín Baudouin. Neustále tvrdila, že je nevinná, že pro Němce nepracovala. A potom v nekonečných monolozích jako dřív míchala pravdu s fantazií. Tím se zaplétala stále víc. Příhodami se svými milenci a známými se chlubila – vůbec ji nenapadlo, že by ji některé mohly v očích vyšetřovatele a později soudců kompromitovat.Vyšetřovateli napovídala spoustu hloupostí a polopravd. Pořád si myslela, že ji její milenci na nejvyšších místech republiky pomohou. Netušila, že francouzská kontrašpionáž má proti ní spoustu důkazů, byť ne zcela jasných, a že přátelé ji nebudou hájit, protože by tím utrpěla jejich pověst.Jedině obhájce se k ní choval laskavě. Čtyřiasedmdesátiletý Edouard Clunet zřejmě vzpomínal na dávnou dobu, kdy se s ní vyspal. Jako právník byl uznávaným expertem na mezinárodní obchodní právo. Přes deset let obhajoval i tanečnice a prostitutky, ale v případu špionáže se nevyznal.Vyšetřování skončilo bez důkazů. Clunet 23. dubna 1917 požádal Ladouxe, aby Matu Hari propustili. Následující den však skončila ofenzíva britských a francouzských vojsk proti Němcům fiaskem. Ministerstvo války potřebovalo získat na svou stranu veřejné mínění a k tomu mohlo posloužit i odsouzení vykřičené ženy za vyzvědačství. Ladoux poslal soudu rozluštěné německé telegramy, které létaly mezi Madridem a Berlínem, ovšem s upozorněním: "Jsou přísně tajné!" Všechny ukazovaly na to, že Mata Hari je německou agentkou H 21.Když ji s nimi Bouchardon seznamoval, vztekala se a tvrdila, že nejsou pravdivé – peníze dostávala od svých milenců. Pět týdnů na samotce ji zlomilo. Přiznala se, ale jen k tomu, že od Němců brala peníze. Žádnou špionáž nedělala.Například si vzpomněla na to, jak ji v květnu 1916 v jejím domě v Haagu navštívil německý konzul Krämer. Dověděl se, že pojede do Francie, a proto jí nabídl, aby tam získala nějaké informace. Už za příslib spolupráce jí okamžitě dá dvacet tisíc franků. Nejdřív odmítla, ale pak si řekla, že když na začátku války odjížděla z Berlína, musela tam zanechat kožichy, šperky a další cennosti. Teď by jí mohli Němci tuto ztrátu vykompenzovat – a nabídku naoko přijala. Za několik dnů konzul přinesl peníze a tři lahvičky s neviditelnými inkousty a adresou, na kterou má psát. Avšak když nastoupila na loď, hodila lahvičky do moře.Od Kalleho zase inkasovala peníze za sexuální služby. Dva šeky po pěti tisících franků a 3 500 peset v hotovosti. Generál je nedával ze svého, nýbrž z pokladny zpravodajské služby. Marně se snažila přesvědčit Bouchardona, že se s ním scházela jenom kvůli tomu, aby z něho tahala informace pro Francouze.Proti ní svědčil i záznam jedné pařížské banky, kam došlo na její jméno 5 000 franků z Holandska. Podezřelá tvrdila, že jsou od jejího milence barona van der Capellena, nikoli od Němců.Mata Hari rozmlouvala s kapitánem Bouchardonem často velmi naivně. A bezděčně se přitom přiznávala. Vězení ji zdolávalo. Bylo příšerné – špinavé, studené. Jídlo mizerné a na to, aby si něco přikoupila v kantýně, neměla peníze. Šaty a prádlo na převlečení jí chyběly, zůstávala ve špíně.Věznění Maty Hari zůstávalo tajné. Teprve těsně před procesem, který začal v Justičním paláci odpoledne 24. července 1917, to vojáci zveřejnili. Lidé chtěli vidět sexuální symbol, a proto soudní auditorium zaplnilo mnoho diváků. Soudce podplukovník Albert-Ernest Somprou, jemuž asistovalo šest přísedících, prohlásil jednání za tajné a nechal síň vyklidit. O to víc vzbudil tento soud zájem veřejnosti.Obžalobu přednesl poručík André Mornet. Kontrašpionáž začala obžalovanou sledovat krátce po tom, co se objevila v květnu 1916 v Paříži. Stýkala se s mnoha důstojníky, a proto bylo třeba zjistit, jestli z nich netahá tajné informace. Rádiová depeše z Madridu do Německa ji prozradila. Je agentkou H 21. Nakonec Mornet odsoudil její chování: "Je to druh Messaliny, jejíž vůz táhla horda obdivovatelů." Messalina byla třetí manželkou římského císaře Claudia, pověstná svou prostopášností.Jediný z pěti svědků obžaloby se jí zastal. De Margerie, který znal Matu Hari čtrnáct let, ji navštívil krátce po jejím návratu do Paříže. Během třídenního milování nepadlo o válce ani slovo, tvrdil. Žalobce tomu nechtěl věřit. Svědek pro to měl neobvyklé vysvětlení: "Jsem velmi zaměstnaný člověk a musím se zabývat válkou dnem i nocí. A to byl důvod, že jsem ke své úlevě strávil tři dny povídáním o filozofii, indickém umění a lásce. Může to znít nepravděpodobně, ale je to pravda."Mata Hari se hájila velmi nešťastně. Například se pochlubila tím, že francouzské špionáži oznámila existenci zásobovací základny pro německé ponorky v Maroku. Soud chtěl okamžitě vědět, jak se to dozvěděla, když v Maroku nikdy nebyla. Musela přiznat: "Od německých důstojníků v Madridu." A to byl další přiznaný hřích.Obhájce tanečnici pořád utěšoval: "Hrozí vám nanejvýš pár let vězení." Avšak neodhadl situaci. Francouzská armáda potřebovala předhodit obyvatelstvu oběť, která měla zavinit zhroucení ofenzivy, což přispělo ke vzpourám vojáků. Kdo jiný, než tato prostitutka, která obloudila spoustu vysokých důstojníků, získávala od nich informace a ty prodávala nenáviděnému nepříteli! Právě Mata Hari zavinila naše neúspěchy! "Francouzská veřejnost, notoricky známá tím, že si představuje romantické příčiny i za nejdůležitějšími světovými událostmi, to spolkla," připomněl spisovatel Ernest Volkman.Druhý den vynesl soud rozsudek: Trest smrti zastřelením. Odůvodnil to tím, že obžalovaná je "jednou z největších špionek století, odpovědnou za smrt desítek tisíc vojáků". Holandská vláda prostřednictvím svého vyslance protestovala. Francouzi to nevzali na vědomí. Prezident Poincaré rozsudek potvrdil. Mata Hari stále doufala v milost. Nikdo jí neprozradil, jak jednání probíhá. Ani den popravy neznala.Časně ráno 15. října 1917 ji odvezli z věznice Saint-Lazare na cvičiště ve Vincennes za Paříží. Přistoupil k ní kapitán Bouchardon: "Buďte statečná! Prezident republiky vaši žádost o milost zamítl. Teď budete popravena." Zhroucená žena jenom šeptala: "To není možné. To není možné."Dvě řádové sestry, které se o ni staraly ve vězení, ji běžely podepřít. Odmítla je: "Promiňte, sestro. Vím, jak se umírá." Oblékla se jako dáma – modrý kostým, na hlavě slamák. Všechny tím překvapila. Postavila se čelem před dvanáctičlennou popravčí četu a čekala. Zazněla salva. Tři kulky ji zasáhly do srdce. Zhroutila se k zemi. Rána z pistole do spánku měla podle předpisu potvrdit definitivní konec."Dne 15. Října 1917 bude text připravený Ladouxovou tajnou službou a ministerstvem zahraničních věcí tvrdit, že Mata zemřela poté, co přiznala svou vinu," napsal Philippe Collas v knize Mata Hari – pravdivý příběh. "Toto oficiální stanovisko převezme veškerý tisk, zatímco sám Bouchardon bude šířit, že Mata šla před popravčí četu s hlasitým voláním, že je nevinná."Třebaže měla mnoho přátel a milenců, o její tělo nikdo nepožádal. Vojáci je tedy převezli na lékařskou fakultu, aby se na něm mohli učit studenti medicíny. Její dcera Non ji dlouho nepřežila. Vystudovala doma učitelský ústav a chystala se do tropů. Avšak v srpnu 1919 zemřela ve spánku na nenadálé krvácení do mozku.Největší slávu dodala této "největší špionce všech dob" Greta Garbo ve filmu, který měl premiéru v roce 1931. A po ní zpodobnily Matu Hari rovněž další hvězdy jako Marlene Ditrichová, Sylvia Kristelová, Jeane Moreau a další, celkem o ní bylo natočeno osm filmů. Také kapitán Ladoux se přiživil v memoárech, které vydal v roce 1932. Ovšem nejvíc se v nich chtěl očistit od tvrzení, že nechal poslat na popravu nevinnou ženu.Ve skutečnosti Mata Hari vyzvědačství nebrala vážně. Zpravodajci ji měli zásobovat penězi na bezstarostný život. Sbírání tajných informací považovala za banalitu, kterou se nebude otravovat, a podle toho jejich úroveň vypadala. Není vůbec jasné, jaký význam její zprávy pro Němce mohly mít. Cožpak třeba obecný údaj o soustřeďování vojsk v týlu od vyzvědače, který nemá vojenské vzdělání, může něco napovědět? Anebo tvrzení, že ofenziva se odkládá na později, jak se o tom rozepisovaly pařížské noviny?


Abstract: Ministerstvo průmyslu do konce května předloží nové úřednické vládě dokončený projekt "kulový blesk". Ten počítá s prodejem 13 ministerských budov v Praze a s přestěhováním více než tisícovky úředníků do jediné novostavby na okraji města. Resort se tak zbavil sídel rozdrobených po hlavním městě a tím ušetřil.

Říman předloží plán na prodej ministerských budov, rozhodne o něm nový ministr

O jeho osudu by měl rozhodnout nový ministr průmyslu a obchodu, který se funkce ujme nyní nebo po podzimních volbách.
Šéf resortu Martin Říman ještě před pádem vlády Mirka Topolánka počítal s tím, že úředníci by mohli být přestěhováni do nového administrativního sídla do konce roku 2011. Dnes je všechno jinak.
Projekt je sice papírově hotov, ale Římanovi se ho nepodaří dotáhnout do konce, což považuje za jeden ze svých neúspěchů.
Plán měla původně projednat vláda na přelomu května a června a v létě pak mělo být vyhlášeno výběrové řízení. MPO počítalo s tím, že příští rok na jaře podepíše s vítězem smlouvy. "Rychleji to prostě nešlo. Podobně velký kulový blesk v soukromé sféře, který prováděla ČSOB, tak trval sedm let," uvedl na dnešní tiskové konferenci Říman.
Nový ministr průmyslu a obchodu by podle Římana měl zhodnotit, zda má smysl v projektu pokračovat. Ve funkci by ho měl vystřídat generální ředitel a předseda představenstva společnosti ČEPS Vladimír Tošovský.
Projekt počítá s tím, že ministerstvo vymění 13 svých budov v Praze za nový administrativní komplex na okraji města. Do něj by se nastěhovalo 1 100 úředníků resortu, České obchodní inspekce, CzechInvestu, Úřadu průmyslového vlastnictví či Puncovního úřadu. Součástí zakázky měla být nejen stavba nové budovy, ale také její provoz.
Stát by zásluhou výměny budov podle Římana ušetřil. Už dříve řekl, že investice, které by resort díky projektu nemusel financovat, mají přinést jednorázovou úsporu čtvrt miliardy korun. Minimálně 100 milionů korun by podle Římana ministerstvo ušetřilo na provozních nákladech.


Abstract: Policisté zatkli v Praze osmatřicetiletého muže odsouzeného k jedenácti rokům vězení. Soudy mu vyměřily trest za vloupání do 62 rodinných domů. Policisté si pro něj došli, protože se vyhýbal nástupu do vězení.

URNA zatkla zloděje, který vykradl 62 domů. Vyhýbal se vězení

"V roce 2002 navíc uložil do tehdejšího Krajského úřadu vyšetřování v Českých Budějovicích nástražný zápalný systém, který v budově způsobil požár. Muž doufal, že plameny zničí vyšetřovací spisy," řekla mluvčí středočeské policie Soňa Budská. Kriminalisté po muži podle Budské pátrali od loňského října, kdy se začal vyhýbat nástupu do věznice, měnil místa pobytu a používal falešné doklady. Soudy podle Budské výtečníkovi vyměřily trest za vloupání do 62 rodinných domů v roce 2000. Při krádežích způsobil škodu přesahující 10 milionů korun.
Muž byl podle mluvčí souzen také pro obecného ohrožení a útok na státní orgán. Při zatýkání zasahovali policisté z několika oddělení včetně speciální zásahové jednotky URNA.
"Existovalo totiž vážné podezření, že hledaný může být ozbrojen," dodala Budská. Zadrženého policisté převezli do věznice v pražské Ruzyni, kde podle mluvčí stráví zbytek trestu v délce 10,5 roku vězení.


Abstract: Skupina švédských dívek navrhla speciální opasek, který má ženy chránit před znásilněním. Počet případů znásilnění v této severské zemi v posledních dvou desetiletích dramaticky roste.

Pásek má chránit před znásilněním

"Je to jako pás cudnosti naruby," říká podle agentury AFP jedna z vynálezkyň pásu, devatenáctiletá Nadja Björk. "Ten, kdo jej nosí, není kontrolován, ale má kontrolu."
Masivní pásek má západku, kterou je třeba pohnout podobně jako u hlavolamu do správné pozice z několika možných, aby ho bylo možné otevřít. To je pro člověka, který mechanismus nezná, velmi obtížné. Násilník navíc nemůže oběť rukama držet nehybnou a zároveň otevírat pásek, k otevření je třeba vždy obou rukou zároveň.
Pásek byl navržen v rámci praktické výuky na střední škole a vynález se setkal se značným zájmem veřejnosti. Dívky již prodaly několik set pásků a nyní plánují výrobu ve velkém. "Nedělám to pro peníze. Myslím, že znásilnění je hroznou věcí a chci se podílet na jeho omezování," říká Nadja Björk.
Počet případů znásilnění se podle statistik vedených agenturou The Swedish National Council for Crime Prevention, která dlouhodobě sleduje vývoj zločinnosti ve Švédsku, za poslední dvě desetiletí téměř ztrojnásobil. Celkově je násilná kriminalita ve Švédsku v posledních letech na výrazném vzestupu. Mnoho případů má přitom kořeny v chudých městských čtvrtích, kam v posledním období přišla silná vlna imigrantů z neevropských, zejména muslimských zemí.


Abstract: Co předcházelo prvnímu výstupu člověka do volného kosmu? Nejprve byly na řadě plány Rusů na přistání na Měsíci. Odklady byly způsobeny i neustálým intrikováním proti šéfkonstruktérovi Koroljovovi. Nakonec se však odvážný a velmi riskantní kousek Sovětům povedl. Zde je celý příběh podrobně od Pavla Toufara.

Intriky, lži, hrdinství a úžasné plány sovětského kosmického programu

"Na Zemi jsme práci ve skafandru zkoušeli v barokomoře v tlaku odpovídajícím výšce 60 kilometrů. Když jsem však vystoupil do volného kosmu, vše bylo rázem jiné. Skafandr se nepřiměřeně nafoukl. Sice jsme s tím počítali, ale že to bude tak příliš, to nečekal opravdu nikdo. Dotáhl jsem sice popruhy, ale skafandr se nafoukl tak, že mi ruce málem vyklouzly z rukavic a nohy z bot. Nedokázal jsem se dotknout konečky prstů konců rukavic, nedokázal jsem rukama nic udělat. Byla to velice kritická situace. Ale nejhorší bylo, když jsem se vrátil do kabiny naší lodi. Začal se totiž rychle zvyšovat vnitřní tlak a obsah kyslíku. Nedalo se nevzpomenout na Valentina Bondarenka, který za takové situace v pokusné komoře uhořel. Byli jsme doslova jako v transu. Báli jsme se udělat jakýkoli pohyb. Stačila jediná jiskra a ocitli bychom se v ohnivé peci, z níž by nebylo úniku."Tak popsal Alexej Leonov nejkritičtější okamžiky svého kosmického letu ve Voschodu 2 v roce 1965, ale jeho bez nadsázky šokující vzpomínky se nesměly dostat na veřejnost po dlouhá desetiletí. Podle kremelských propagandistů přece let sovětských kosmonautů Pavla Běljajeva a Alexeje Leonova jako vždy proběhl bez sebemenší závady a v ohromujícím ohňostroji velkolepých prvenství, z nichž největším byl vpravdě historický výstup Leonova ve speciálním skafandru mimo kabinu kosmické lodi.Toto je první díl třídílného seriálu o tom, co předcházelo prvnímu výstupu člověka do volného kosmu.Na podzim roku 1964 se uskutečnil jednodenní let lodi Voschod 1, v níž byli tři kosmonauti napěchováni, jak přiznávali i tvůrci lodi, doslova jako sardinky v plechovce. A především šlo o značné riziko, protože posádka neměla v prvních fázích vzletu k dispozici žádné záchranné prostředky. Kremelská propaganda však experiment velkolepě oslavovala jako "let nového typu velkého vícemístného kosmického korábu, v jehož posádce byl zkušený letec a dva vědci", což mělo symbolizovat, že tehdejší SSSR oproti imperialistickému nepříteli sleduje výlučně mírové využívání kosmického prostoru.Tento seriál je součástí speciálu k 50. výročí výstupu Alexeje Leonova do volného kosmu.
Text popisující celý let a život Alexeje Leonova z pera Karla Pacnera najdete zde.Západní analytici se pouze dohadovali o konstrukci lodě, o níž nebyly zveřejněny žádné podrobnosti, a své analýzy porovnávali s chystanou americkou dvoumístnou lodí nového programu Gemini. Nic z jejich úvah však nebylo trefou ani k okraji terče. Nikdo totiž nemohl tušit, že oslavovaný "velký koráb" je pouze upravenou původní jednomístnou lodí Vostok s typovým označením 11F63 model 3KA. Tudíž jde o příslovečnou Potěmkinovu vesnici. Zejména když nedlouho poté byl připraven let s dalším historickým prvenstvím, kdy z kabiny kosmické lodi vystoupil poprvé jeden člen posádky do volného kosmu. A bez uvedení bližších podrobností oficiální zprávy konstatovaly, že k výstupu použil speciální přechodovou komoru. To podnítilo další úvahy o velikosti a složitosti kosmické lodi.Montáž lodi Voschod 1 na poslední stupeň nosné rakety v hangáru MIK na kosmodromu Bajkonur.Vraťme se do léta roku 1963, kdy se noví kosmičtí hrdinové Valentina Těreškovová a Valerij Bykovskij pod taktovkou kremelských propagandistů přeměnili z kosmonautů v politické cestovatele a vydali se na cesty do zahraničí. Ve světě se zatím komentátoři předháněli v úvahách, jaký asi bude další sovětský krok do kosmu. Nikdo tehdy ani v nejmenším netušil, že v přísně utajovaném zákulisí se sovětská kosmonautika zmítá ve značných pochybnostech i v nejasnostech, přičemž o jakémkoli dlouhodobém a přesně stanoveném programu se nedalo vůbec mluvit. Navenek se slavilo, ve skutečnosti důvod k oslavám nebyl.
Narůstaly totiž ostré spory ve vedení vojenského letectva i mezi hlavními konstruktéry, mezi nimiž vynikal především ctižádostivý Vladimír Čeloměj, šéf konstrukční kanceláře OKB-52 (Opytno Konstruktorskoje Bjuro - Zkušební konstrukční kancelář - některé prameny uvádějí nepřesný výklad a překlad "Osoboje" - "Speciální"), toužící pokořit a porazit oslavovaného Sergeje Koroljova, který vedl konstrukční kancelář OKB-1 v Podlipkách. Plány se neustále měnily. A s nimi počty kosmických lodí. Nebylo jasné, zda budou létat dál jednomístné Vostoky, nebo zda se podaří urychlit přípravu až třímístné zcela nové lodi, tehdy označované Sever, z níž se později stala dodnes úspěšná kosmická loď Sojuz.Pavel Toufar ve své knize přibližuje pozadí
legendárního vesmírného projektu Voschod 2, jehož start se uskutečnil přesně před padesáti lety. V červenci 1963 probíral generál Nikolaj Kamanin se Sergejem Koroljovem program letů čtyř dalších jednomístných lodí Vostok. Ze slov Sergeje Koroljova bylo totiž zřejmé, že s největší pravděpodobností se v únoru nebo v březnu 1964 uskuteční deseti až jedenáctidenní let bez kosmonauta a pouze s pokusnými zvířaty po vysoké oběžné dráze ve výšce 600 až 1 000 kilometrů, načež tři následující lodi by měly být opět připraveny pro lety kosmonautů nepřesahující vždy deset dnů. Pozornost se měla zaměřit i na tolik diskutované vojenské využití těchto letů, zejména na pozorování vybraných oblastí a konkrétních objektů z oběžné dráhy a na jejich fotografování. Třebaže existovala bezpilotní verze lodě Vostok, označená Zenit, která létala od dubna 1962 ve všeobecném a nic neříkajícím programu Kosmos (první úspěšný let byl označen Kosmos-4) a návratová kabina přistávala s exponovanými snímky vybraných oblastí, přítomnost kosmonauta na palubě měla zaručit kvalitnější výběr jednotlivých záběrů. Koroljov tehdy navíc přišel s nebývalým návrhem. Až do té doby chtěl být u každého kosmického experimentu, chtěl znát každou podrobnost a být informován o kterékoli události, která měla něco společného s kosmickým programem. Náhle změnil názor. Postěžoval si na únavu a na neustálé psychické vypětí a prohlásil, že si bude muset odpočinout, takže navrhl, že by uvítal, kdyby zajištění pilotovaných kosmických letů převzalo vojenské letectvo.Montáž návratové kabiny lodi Voschod 1 na přístrojový úsek.Už také bylo jasné, že nové lodi Sojuz nezačnou létat dříve než v roce 1965, takže rok 1964 měly překlenout zmíněné starty Vostoků. Čtyři jednomístné lodi byly před dokončením, ale Koroljov se domníval, že by bylo vhodné postavit ještě dalších šest až osm lodí. Současně doporučoval instalovat na Vostok záložní brzdicí motor a zamyslet se nad řešením měkkého přistání kabiny, aby se kosmonaut nemusel katapultovat ve výšce kolem 7 km během volného pádu kabiny, protože to bylo technicky náročné a také nebezpečné. Kromě toho čekaly i další úkoly, jako bylo například vypuštění dalších špionážních lodí Zenit bez kosmonauta, lunárních a planetárních sond a řady menších umělých družic.Ani to nebylo všechno. Spolupracovníci Sergeje Koroljova totiž chystali mohutnou raketu N1, rozpracovávali varianty letu kolem Měsíce a přistání člověka na jeho povrchu, dokonce se vážně zamýšleli nad možností letu člověka do oblasti Venuše a Marsu. Za takových okolností bylo zřejmé, že k nejbližšímu novému letu kosmonauta dojde až někdy v dubnu, nebo květnu 1964.Jenže. Blížil se konec roku 1963 a ještě ani v polovině listopadu nebylo rozhodnuto o programu takového letu. Aby proto nedošlo k situaci, že by přípravu kosmonautů bylo nakonec nutné až příliš uspěchat, rozhodli se vedoucí výcvikového střediska vybrat předem několik nejvážnějších kandidátů příštího letu a zahájit jejich přípravu. Když toto rozhodnutí neoficiálně posvětil i jinak velice opatrný generál Nikolaj Kamanin, byla 17. září 1963 sestavena osmičlenná skupina, v níž byli Běljajev, Komarov, Šonin, Chrunov, Zaikin, Gorbatko, Volynov a Leonov.V podstatě šlo o šalamounské rozhodnutí. Nikdo nemohl protestovat, že na něj zapomněli, protože v uvedené skupině byli všichni zbývající kosmonauti z prvního výběru v roce 1960, kteří ještě do kosmu neletěli a kteří nebyli ze zdravotních, či jiných důvodů z výcviku vyřazeni. Jejich "příprava" spočívala v tom, že začali více létat ve stíhačkách a více sportovat. To bylo všechno. Nic víc. Vedoucí výcvikového střediska totiž skutečně stále nevěděli, jakým směrem by měli zaměřit jejich konkrétní výcvik, co bude náplní dalšího kosmického letu a jak dlouho bude trvat.Když nepřicházely žádné požadavky, doporučení a návrhy, rozhodli nakonec opět sami. Začali se s určenými kosmonauty zabývat v té době nejspíše nejnáročnějším úkolem, kterým byl skupinový let dvou lodí Vostok v trvání osmi až deseti dnů. O náplni nějakého vědeckého výzkumného programu se však stále nemluvilo. Akademie věd i průmyslové instituce mlčely. Žádné konkrétní plány neměli ani na velitelství vojenského letectva. Ve výcvikovém středisku proto marně čekali na rozkazy z vyšších míst. Nakonec velení výcvikového střediska nezbývalo nic jiného, než si je určit a zadat samo.Blížil se konec roku 1963. Chaos místo na sebe navazující potřebné přesné organizace a koordinace práce a současně naprostá absence konkrétní představy dalšího vývoje kosmických letů v SSSR natropily nenapravitelné škody. Zástupce vrchního velitele vzdušných sil maršál Sergej Ruděnko, který měl na starost kosmonauty a pilotované lety, o skutečném stavu kosmického programu netušil v podstatě vůbec nic a nepochybně se o to ani nechtěl starat. Jako by se řídil osvědčeným heslem, že kdo nic nedělá, také nic nezkazí.Let probíhá normálně, kosmonaut se cítí výborně. Přesně to hlásala sovětská propaganda ve chvílích, kdy Vladimir Komarov sváděl na oběžné dráze svůj boj s kolabující technikou. Vyhrál ho. Ale jen velmi dočasně. Před 46 lety 24. dubna 1967 zahynul. Vladimir Komarov jako náhradník pro let Vostoku při oblékání skafandru na kosmodromu Bajkonur v roce 1962Proto při každém jednání pouze neustále opakoval, že v roce 1964 bude přece vypuštěna první nová kosmická loď Sojuz, a není proto nutné se jakkoli znepokojovat, byť všichni i méně zasvěcení už dobře věděli, že nová loď bude připravena v nejlepším případě až někdy v polovině roku 1965, ne-li ještě později. Přitom stačilo trochu pozorněji sledovat postup všech prací a včas na něj reagovat. Podle názoru některých pamětníků by se tak daly včas zajistit potřebné úpravy jednomístných lodí Vostok a připravit jasný a přesný program jejich dalších letů. K ničemu takovému však nedošlo.V této nejasné, či spíše chaotické situaci se tedy na sklonku roku 1963 vrcholným cílem stal dlouhodobý skupinový let dvou kosmických lodí. Jaký však měl být jeho význam a jak měl prospět dalšímu vývoji kosmického programu, o tom maršálové a většina generálů v podstatě vůbec neuvažovali. Kremelským propagandistům stačilo, že mohli vysílat kosmonauty na zahraniční návštěvy a zdůrazňovat, v jakém úžasu stojí celý svět před úspěchy sovětské vědy a kosmické a raketové techniky.Brzy ovšem i to začínalo být málo. Střízlivě uvažující zasvěcení jedinci z vojenského letectva i z kosmického průmyslu si uvědomovali, že uměle nafukovaná propagandistická bublina může velice brzy splasknout, a bylo jim jasné, že hněv z Kremlu se nakonec obrátí proti nim. V USA se totiž velice promyšleně připravoval program startů dvoumístných lodí Gemini, které měly být praktickým výukovým stupněm pro vrcholný cíl stanovený prezidentem Johnem Fitzgeraldem Kennedym, jímž se stalo přistání prvních Američanů na měsíčním povrchu nejpozději do konce 60. let. V SSSR podobný na sebe navazující program stále chyběl.Objevily se také zcela nové problémy. Aby totiž bylo možné v roce 1964 postavit čtyři lodě Sojuz s technickým označením 7K, bylo potřebné uvolnit ze státního rozpočtu přibližně 80 milionů rublů, tehdy velmi vysokou částku. Konstrukční kancelář OKB-1 vedená Sergejem Koroljovem přitom na tento úkol dostala pouhých 30 milionů. Ozvala se také konkurence. Návrhy nových kosmických lodí totiž předložil Vladimír Čeloměj, šéf konstrukční kanceláře OKB-52 a chráněnec mocného Nikity Chruščova.Poštovní známka vydaná při příležitosti letu lodi Voschod. Zleva Komarov, Feoktistov a Jegorov. Od prosince 1962 pracoval tým konstruktéra Dmitrije Kozlova v Koroljovově filiálce č. 3 (později "Progress") v Kujbyševě (dnes Samaře) na vojenských verzích vojensko-průzkumné (špionážní) kosmické lodi, zpočátku označované jako 7K-VI "Zvezda" (VI - vojenno isledovatělskij korabl), vycházející zpočátku z původního projektu lodi 7K "Sever" a následně z projektu nového komplexu Sojuz.
Je jistě žádoucí vysvětlit si, co jednotlivé projekty obsahovaly. Zatímco projekt 7K Sever představoval dvoumístnou kosmickou loď s řiditelným návratovým modulem, určenou pro prověření a zdokonalení techniky manévrování v kosmu a spojování na oběžné dráze kolem Země, projekt 7K Sojuz tvořil komplex několika objektů, mezi nimiž dominovala dvoumístná loď schopná manévrování v kosmu, spojování na oběžné dráze kolem Země a pilotovaného obletu Měsíce. Celý komplex 7K Sojuz se skládal z dvoumístné lodě 7K, tahače 9K a tankeru 11K. Na dráhu k Měsíci mělo letět soulodí 7K - 9K.V kujbyševské Koroljovově pobočce se řešily vojenské verze nové kosmické lodi, kterými byly "přepadový" Sojuz-P a "radiofotoprůzkumný" Sojuz-R. Pracovalo se rovněž na přepadové lodi Sojuz 7K-PPK a na malé kosmické orbitální stanici Sojuz R 11F71 válcovitého tvaru, obsluhované dvoumístnou lodí Sojuz 7K-TK. Vývojové práce se však vlekly a vojáci o ně navíc neprojevovali dostatečný zájem. Navíc vlastní základní kosmická loď, připravovaná v OKBV-1 v Podlipkách, byla stále v nedohlednu.Hlavní konstruktér Sergej Koroljov byl přitom koncem listopadu 1963 stále ještě přesvědčen, že samotná základní loď Sojuz 7K pro dvou až tříčlennou posádku může mít premiéru skutečně už v roce 1964 a že ještě na sklonku téhož roku bude na oběžnou dráhu kolem Země vypuštěn celý zamýšlený třídílný komplex Sojuz 7K - 9K - 11K. Situace však byla nadmíru komplikovaná. Hlavní roli v ní sehrály osobní vztahy, protekce, osočování, závist a nenávist. V zákulisí probíhal mocenský boj o hlavní slovo v kosmickém programu mezi Vladimírem Čelomějem podporovaným Nikitou Chruščovem a mezi Sergejem Koroljovem, který se stával stále častějším terčem nejrůznějších intrik a jehož největším protivníkem z politické špičky byl Dmitrij Ustinov, v letech 1957 až 1965 neobyčejně vlivný náměstek předsedy Rady ministrů, který v politické a státní mašinérii odpovídal za kosmonautiku. Ustinov navíc nebyl sám, kdo neustále brojil proti Koroljovovi, protože se našla spousta poskoků, ochotných kdykoli přiložit polínko.Důvody jejich počínání byly velice prosté. Méně schopní záviděli Koroljovovi jeho úspěchy a z nich vyplývající dominantní postavení v kosmonautice, což bylo trnem v oku i představitelům politické špičky. Však mu také Nikita Chruščov dost často neohleduplně naznačoval, že pokud nebude bezvýhradně přijímat všechny jeho příkazy a pokud se nebude snažit splnit všechna jeho přání, zbaví jej funkce a na jeho místo posadí ctižádostivého Vladimíra Čeloměje, který si přízeň prvního tajemníka ÚV KSSS a předsedy rady ministrů SSSR, tedy prvního muže státu, dobře pojistil. Zaměstnával totiž jeho sedmadvacetiletého syna Sergeje. A dokonce z něj udělal svého náměstka i přes jeho nízký věk a především nedostatek praxe a zkušeností.Zapomínat nesmíme ani na příslovečného "třetího vzadu", na neméně ctižádostivého hlavního konstruktéra raketových motorů Valentina Gluška, který atmosféru všech sporů vyhrotil do té míry, že se nakonec proti Koroljovovi spojil s Vladimírem Čelomějem, předkládajícím vlastní návrhy kosmických lodí i zcela nových nosných raket. Valentin Gluško byl o síle tohoto spojenectví dokonce tak přesvědčený, že Koroljovovi po velké hádce odmítl postavit silné motory pro zamýšlenou mohutnou lunární raketu N1.V atmosféře intrik, nenávisti a pomluv se tak už v první polovině 60. let zrodil v SSSR nečekaný krach všech velkých snů o přistání sovětského kosmonauta na Měsíci a byly nenávratně zatraceny mnohé další pozoruhodné plány.V roce 1980 se v knize "Tvorčeskoje nasledije akademika S. P. Koroljova (Tvůrčí dědictví akademika S. P. Koroljova)", vydané nakladatelstvím Nauka v Moskvě, objevily do té doby oficiálně nepublikované a přísně utajované pozoruhodné informace. Podle nich v roce 1962 zpracovali Koroljovovi inženýři vědecko-technickou zprávu nazvanou "Návrhy na vytvoření prostředků pro orbitální montáž", která naznačila možnosti dalšího využití jednomístné kosmické lodi Vostok. Posádka Voschodu 1 v kabině. Zleva a zepředu dozadu Komarov, Feoktistov a Jegorov.Na oběžné dráze kolem Země měly být sestaveny až 12 tun těžké "kosmické vlaky" (tak projektanti základní sestavu pojmenovali) a později z nich měly být smontovány ještě těžší a rozměrnější stavebnicové objekty. Šlo o poměrně složitou, avšak zajímavou cestu hledání, nalézání i chybných směrů. Je nepochybné, že Sergej Koroljov hodlal v co nejširší míře využít svou úspěšnou kosmickou loď Vostok 11F63 model 3KA, která se osvědčila nejen při letech prvních sovětských kosmonautů, ale také v bezpilotní tajné vojenské verzi pro lety špionážních fotografických družic 11F61 Zenit 2 a 11F69 Zenit 4. Hlavním cílem bylo vytvořit na parkovací oběžné dráze kolem Země 15 000 až 25 000 kg těžkou kosmickou loď, sestavenou z několika základních bloků o hmotnosti 5 000 až 6 000 kg. Z parkovací dráhy měl být tento rozměrný komplex naváděn na další dráhy k plnění určeného programu.
Původní jednomístná loď Vostok byla uzpůsobena nejvýše k desetidennímu letu. Na oběžné dráze nemohla manévrovat, dokázala pouze stabilizovat svoji polohu pomocí jednoduchých trysek. K tomu, aby mohla měnit oběžnou dráhu a spojovat se s jinými objekty, by musela být vybavena novými motory. Návrh technického řešení byl připraven. Nová modifikace byla označena Vostok Ž nebo přesněji Vostok 3A. V roce 1991 ji Igor Afanasjev ve své útlé publikaci "Neznámé koráby" (Neizvěstnyje korablji) označil jako Vostok 7. Nespojujme však toto označení se spekulacemi o jakémsi dodnes nepotvrzeném chystaném letu Vostoku s pořadovým číslem "7", uváděným některými západními autory v souvislosti s údajně předpokládaným letem Borise Jegorova, plánovaným prý na léto 1964. V ruských archivech potvrzení této spekulace nenajdeme. V roce 1963 tedy projektanti z Koroljovovy OKB-1 dokončili návrh modernizovaných jednomístných lodí Vostok, jejichž starty měly bezprostředně navázat na šest úspěšných letů prvních pilotovaných lodí Vostok 11F63 3KA. V Koroljovově OKB-1 tuto sérii modifikovaných lodí pracovně nazvali "Vostok 1963-1964" nebo také Vostok 3A. Jedním ze zajímavých úkolů předpokládaného poměrně pestrého programu byl dlouhodobý až desetidenní let s posádkou a dosažení apogea (nejvyššího bodu) oběžné dráhy ve výšce 1 000 až 1 200 km. Počítalo se také s dalšími desetidenními lety kosmonautů, které měly přinést poznatky nesmírně důležité pro chystané cesty k Měsíci. Návrh programu uváděl také možnosti sledování atmosféry i povrchu Země pomocí televizní aparatury, fotografování, spektrální výzkum horních vrstev atmosféry a rozsáhlé lékařské a biologické výzkumy především dlouhodobého působení beztíže na člověka.Montáž návratové kabiny lodi Voschod 1 na přístrojový úsek.Aby se kosmonaut nemusel z kabiny katapultovat, jako při letech prvních Vostoků, ale aby nedoplatil na silný náraz při dosednutí kabiny, která na padáku klesala rychlostí kolem 8 m/s, měla být kosmická loď řady Vostok 3A ze série 1963-1964 vybavena novým systémem pro měkké přistání. V průvodní technické zprávě byl označen jako "padáko-raketový systém". V podstatě vycházel z jednoduchého a osvědčeného řešení výsadků těžkých vojenských nákladů. A nakonec našel uplatnění až ve značně okleštěném programu Voschod.Předpokládaly se rovněž starty bez posádky, kdy v kabině měly být speciální schránky s pokusnými psy a s dalšími drobnými živočichy. Mezi zajímavé navrhované experimenty patřilo rozhermetizování schránky s pokusným zvířetem, které mělo být v ochranném skafandru vysláno z kosmické lodi na zkušební "kosmickou procházku".Série Vostok 3A "1963-1964" měla ověřit důležité postupy. Nakonec však byly základní technické myšlenky využity při urychlené přestavbě jednomístného Vostoku na vícemístnou verzi označenou Voschod 3KV a 3KD, navíc při pouhých dvou startech těchto lodí v letech 1964 a 1965. Nic víc.V příštím dílu se podíváme na loď ušitou horkou jehlou a na návrat kosmonautů, které jako sardinky v plechovce vyslal do vesmíru Chruščov, ale na Zemi je přivítal až Brežněv.


Abstract: Světovou premiéru měla Škoda Favorit na Mezinárodním strojírenském veletrhu v Brně. Stalo se tak 16. září 1987. Posádka serveru Lidovky.cz "na místo činu" vyrazila s půjčeným Favoritem, s nímž v tu chvíli ujela už přes tisíc kilometrů. Brno bylo devátou zastávkou na cestě po stopách tohoto vozu, který znamenal přelom v socialistickém průmyslu. A letos v září slaví 30 let.

Setkání Bertoneho "dětí": Alfa Romeo vede v luxusu, Favorit je spolehlivější

Premiéra na brněnském veletrhu se konala především z toho důvodu, že se vedení komunistické strany chtělo autem pochlubit doma coby konečně pořádným úspěchem československého průmyslu.
Představitelé automobilky, zejména pak tehdejší šéfkonstruktér Škody Petr Hrdlička, přitom upřednostňovali spíše pozdější premiéru na některém z velkých světových autosalonů, kde měl Favorit v případě světové premiéry šanci zaujmout mnohem širší publikum.
Jenže domácí premiéra byla politicky daná, proto pak auto na světových autosalonech zůstalo trochu ve stínu ostatních novinek. Doma se mu ale dostalo velké pozornosti, však to byla zásadní a revoluční novinka. Favorit byl tehdy vystaven na ploše mezi pavilony P a Z. Je tedy třeba jej tam vyfotit.
Když se ráno potkáváme s Jiřím Smetanou, který má na brněnském výstavišti na starosti komunikaci s novináři, čeká na nás malé překvapení. Přivedl s sebou kolegu, který přijel krásnou Alfou Romeo 90, neobvyklým a poměrně vzácným sedanem z 80. let. Tohle setkání má samozřejmě s Favoritem souvislost – tuhle Alfu totiž také navrhoval slavný italský designér Giuseppe Bertone. Auta vznikla v rozmezí zhruba tří nebo čtyř let, v různých detailech je tak znát společný rukopis.
Podívejte se, kam se po stopách Škody Favorit vypravili reportéři serveru Lidovky.cz:Na druhou stranu: porovnání obou aut ukazuje zásadní rozdíly. Alfa je o něco starší, přitom disponuje mnoha vymoženostmi, o kterých si mohli majitelé Favorita, i některých pozdějších škodovek, nechat jenom zdát. Nejde jen o 2,5litrový šestiválec pod kapotou, ale o řadu luxusních prvků výbavy jako je klimatizace, palubní počítač, posilovač řízení a řadu dalších drobností.
Tomu ale není divu, Alfa Romeo 90 patřila ve své době mezi sedany vyšší střední třídy a šlo tedy o nejvyšší model tehdejší nabídky této italské značky. Navíc: Alfa se na rozdíl od Favorita chlubí i odznáčkem Bertone.
Podobností je ale spousta. Hranaté tvary karoserie svého autora nezapřou. Interiéry obou aut jsou sice na hony vzdálené z hlediska pohodlí, ale palubní deska má opět shodné rysy – strohé hranaté tvary a vystouplou kapličku nad úroveň zbytku palubní desky.
Jen Favorit vsadil na standardní "budíky", Alfa mohla mít přístrojový štít digitální a ukazatele tu trochu vypadají jako na šikmo postavené logaritmické pravítko. Italský vůz má také spoustu dalších netradičních řešení – třeba ovládání elektrického stahování oken nahoře u vnitřního zpětného zrcátka.
O několik let mladší škodovka tak jasně ukazuje, jak moc bylo potřeba u vozů pro tehdejší široké masy na některých věcech šetřit. Ale ani západní auta třídy Favoritu té doby nebyla kdovíjak luxusní.
V jednom ale Favorit italskou Alfu rozhodně předčí. Ve spolehlivosti. "Tahle auta byla tak problematická, že vlastně měla jakýsi pud sebezáchovy, a proto se dochovala dodnes," směje se majitel alfy s tím, že tato auta prý stála více v servisu, než aby jezdila. Proto je tenhle exemplář tak dobře zachovalý.
Obě auta nám pak ještě společně zapózují v krásném prostředí Pavilonu A, kde se sice premiéra Favoritu neodehrála, ale kde to oběma vozům opravdu sluší. Docela nám k tomu přeje počasí, venku je pošmourno, takže prosklená střecha nepouští dovnitř ostré světlo a nevrhá výrazné stíny. Fotíme ze všech možných úhlů.Pro zobrazení videa musíte mít zapnutou podporu JavaScriptu


Abstract: Pro mnohé z vojáků strakonického 251. protiletadlového raketového oddílu to je faktický vrchol jejich dosavadní kariéry. Ostré střelby raketami z protiletadlových komplexů KUB na polském polygonu Ustka na pobřeží Baltu.

Rakeťáci vzhlíželi k nebi na Baltu. Otestovali "tři prsty smrti"

Na polském pobřeží je stovka českých vojáků už týden. Den "D", kdy měli po pečlivých přípravách čeští protiletadlovci pálit ostrými na letící cíle, měl přijít ve čtvrtek. Kvůli špatnému počasí a několikametrovým vlnám se však polskému námořnictvu nepodařilo uzavřít na moři bezpečnostní zónu a střelby tak musely být o den odsunuty."Pro mnohé je to vrchol profesní kariéry, je to nejvíc, co můžeme dosáhnout," řekl Radim Janák, velitel palebné baterie "Bravo".V kódovém označení NATO SA-6 Gainful je pozemní samohybný protiletadlový raketový komplet krátkého dosahu určený především k ničení letadel, vrtulníků a řízených střel s plochou dráhou letu v malých a středních výškách - od 25 až do 10 000 metrů. Účinný dostřel je až 23 km.
Vývoj
začal už v padesátých letech minulého století, v roce 1967 byl systém
zaveden do výzbroje sovětské armády a později do ostatních armád
východního bloku. Bojové komponenty komplexu jsou instalovány na vysoce
mobilních pásových podvozcích s pancéřovou ochranou a s vlastními zdroji
elektrické energie.Ostré střelby na Baltu jsou každé dva až tři roky pro raketovou jednotku tou nejdůležitější událostí. Na pobřežní polygon Ustka v Polsku jezdí už roky. Nikde v České republice totiž ostré střelby z raketových komplexů 2K12 KUB uskutečnit nelze."V České republice nemáme prostory, které by měly bezpečné zóny pro odpal a následně destrukci vypálených raket. Proto musíme vyhledávat vojenské prostory v zahraničí," konstatoval velitel vzdušných sil Jaromír Šebesta.A v Polsku podle něj už čeští vojáci
dokonale znají prostředí i tamější podmínky. Střelnice pro raketové střelby pak mají také například v Rumunsku nebo v Norsku za polárním kruhem. Tamější raketový polygon nabízí oblast 180 krát 180 kilometrů moře. Bojové střelby by tam ale byly neporovnatelně dražší. Především doprava.Na střelby se jednotka připravovala týdny. Naposledy krátce před odjezdem do Polska na letecké základně v Čáslavi, kde se zdokonalovala v zachytávání a fiktivním sestřelování nepřátelských vzdušných cílů.Při bojových střelbách v Polsku budou vojáci střelami cílit na upravené letecké rakety SRCP-WR. Ty imitují skutečný vzdušný cíl s radiolokačními charakteristikami odpovídajícími stíhacímu letounu. Takovýto cvičný terč o průměru zhruba 20 centimetrů a délce 2,5 metru doletí až na vzdálenost 20 kilometrů. Letí přitom po předem naprogramované dráze do cvičné zóny, kam jej přinese stíhací letoun Su-22 polského letectvaKlíčový během ostrých střeleb bude okamžik, kdy operátor bude muset zaznamenat odpálení cíle z letounového nosiče a přejít na jeho sledování. Zvládnout to musí během několika sekund. Letoun poté provede takzvaný odval do bezpečné oblasti a vrátí se na leteckou základnu. Samotnou střelbu zahájí vojáci z bezpečnostních důvodů až v okamžiku, kdy letoun opustí vymezený prostor.K dispozici měli šest takových cílů ke zničení. Na každý vypálili najednou dvě rakety 3M9M3E, kterých na cvičení vzali rovný tucet. Rakety dopravily na polygon nákladními vozidly po silnici už dříve.Polští experti na ně pro střelby namontovali zařízení, které zaručují, že po 15 kilometrech letu se samy zničí, aby nevylétly z uzavřené oblasti. Zároveň jsou rakety nastaveny tak, aby nemohly být odpáleny do té doby, dokud nejsou přesně zaměřené na cíl a koordináty nesměřují mimo vymezenou oblast.Při posledních střelbách v roce 2014 byli strakoničtí rakeťáci stoprocentně úspěšní. Podle velitele baterie Janáka je nejdůležitější přijet na pozice a rozvinout komplex včas - do dvanácti minut. Pak přichází na řadu zapnutí řídícího a vyhledávacího radiolokátoru. "Jakmile radar najde cíl, musíme ho zachytit. Když naváděcí lokátor už přímo míří na cíl, pak vybereme odpalovací zařízení a po povelu velitele čety, se raketa odpálí," popsal postup.Při zážehu rakety to podle jeho slov s osádkou odpalovacího vozidla škubne. Záře, oblak kouře. "Sedím od nich 250 metrů daleko v radiolokátoru, takže jen slyším, jak raketa startuje, ale i tak je to docela kravál," dodal Janák.Konkrétní raketový komplex 2K12 KUB, odpalovací vozidla a další vybavení, se kterým vojáci u Baltu cvičí, dostala získala československá armáda v roce 1985. Na každé z odpalovacích vozidel si vojáci lepí malé nálepky raket. Označují, že z právě tohoto zařízení, už byly skutečně vypáleny rakety. Některá vozidla mají jen dvě, jiná mnohem více."Jedinou modernizací byl přechod z analogového ovládání na digitální. Samozřejmě vojáci jsou vycvičeni tak, že z něj dovedou vydolovat maximum, ale tento systém už je za zenitem," uvedl náměstek ministra obrany Daniel Koštoval.Ministerstvo obrany se už proto poohlíží po moderních systémem, které by KUB nahradily. Životnost komplexu i raket, kterých má armáda ve skladech ještě přesně 351 a zřejmě je nikdy nestihne vystřílet, totiž v roce 2021 vyprší."Pracujeme na tom, aby už v příštím roce byl podepsán kontrakt. Abychom měli tak dva až tři roky čas na dodávky nejen samotného nového systému, ale také munice," nastínil Koštoval.Podle velitele vzdušných sil je protivzdušná obrana strategicky důležitou součástí při ochraně objektů důležitých pro obranu států. Například letišť. "Cíl jsme schopni zničit na vzdálenost 20 až 25 kilometrů, záleží samozřejmě na podmínkách," dodal Janák.Záběry ze cvičení BALT 2014:Pro zobrazení videa musíte mít zapnutou podporu JavaScriptu


Abstract: Ministerstva vnitra a obrany budou moci obchodovat se zbraněmi přímo a nebudou k tomu potřebovat prostředníka jako dosud. Zákon, který jim to umožňuje, ve čtvrtek podepsal prezident Václav Klaus.

Ministerstvo obrany nepotřebuje ke smlouvě na Gripeny prostředníka

Nový zákon o obchodu s vojenským materiálem využije ministerstvo obrany v nejbližších dnech, až bude uzavírat smlouvu se švédskou vládou o pronájmu čtrnácti stíhaček JAS-39 Gripen.
Ministerstvo obrany počítalo i s variantou, že by zákon nebyl přijat. Pak mělo v záloze připraveného prostředníka, který by už hotový obchod "vyjednal". Měly jím být Letecké opravy Malešice.
Ministr obrany Ladislav Kostelka už dříve řekl, že tento státní podnik by měl ze zprostředkování koupě co nejnižší možné marže.
Nyní tedy, pokud vláda příští týden své jednání úspěšně uzavře, budou podle mluvčího ministra obrany Ladislava Štichy smlouvy se Švédském podepsány v rozmezí tří až pěti dnů.
Dosud platný zákon státním institucím nedovoloval se zbraněmi obchodovat přímo. Nová úprava mu to umožňuje jen v případě, že i na druhé straně obchodu bude stát.
Desetiletý pronájem 14 stíhaček JAS-39 Gripen bude podle dosavadních vyjádření lidí z ministerstva obrany asi o necelou miliardu levnější, než stropní cena, která při jednání přesahovala 20 miliard korun.


Abstract: Na konci roku 2016 všechny příznivce kosmonautiky zarmoutila zpráva, že ve věku 95 let zemřel John Glenn. V souvislosti s tím bylo možné narazit na jednu zvláštnost. Glen byl obvykle označován za prvního amerického astronauta, někde se však psalo, že tím je Alan Shepard. Jak je to možné?

Kdo je kosmonaut a kdo astronaut. A v čem byl vlastně John Glenn první

Problém je v tom, že ač to zní podivně, definice pojmů "kosmonaut" a "astronaut" není příliš jednoznačná. On není dokonce ani přesně definován rozdíl mezi těmito dvěma slovy. Někde můžeme najít, že jsou to jen dva zaměnitelné názvy pro stejnou profesi, jinde se píše, že každé má poněkud jiný význam. Jedno rozdělení uvádí, že kosmonaut absolvoval výcvik v Rusku, případně Sovětském svazu, kdežto astronaut v USA. Další tvrdí, že záleží na druhu kosmického dopravního prostředku, který dotyčný člověk použil. Ti, kteří se do kosmického prostoru vydali americkým strojem (například kosmickou lodí Gemini, Apollo nebo raketoplánem) jsou nazýváni astronauty, pasažéři ruských a sovětských lodí (například Vostok či Sojuz) by měli být kosmonauty. Jistě existují i další možnosti dělení, ale my budeme v tomto článku považovat oba názvy za vzájemně zaměnitelné a přejdeme k dalším definicím.Kdo je to vlastně kosmonaut? Opět je možné narazit na několik rozdílných možností, co přesně toto slovo ukrývá. Pro zjednodušení vybereme pouze dvě. První tvrdí, že kosmonautem se stane člověk, který prošel patřičným odborným výcvikem a absolvoval let, při kterém překonal výšku 100 kilometrů nad zemským povrchem. Druhá také trvá na speciálním výcviku a navíc požaduje, aby dotyčný alespoň jednou obletěl Zemi, případně se pohyboval minimálně 90 minut ve výšce vyšší než 100 kilometrů nad zemí, tj. v kosmickém prostoru. A zde narážíme na jádro problému. Sovětský svaz vyslal hned prvního člověka na oběžnou dráhu, v USA měli slabší nosné rakety, takže museli jít trochu jinou cestou. Při prvních dvou pilotovaných letech se kosmické lodě pohybovaly po suborbitální dráze a teprve poté následoval let po oběžné dráze. Pojďme se nyní společně vrátit do USA v období konce 50. a začátku 60. let 20. století a podíváme se podrobněji, jak zde probíhaly začátky kosmonautiky.První americký kosmický program, jehož cílem bylo dopravit na oběžnou dráhu člověka, se jmenoval Mercury. Nesl jméno římského boha obchodu a cestování, který je také považován za symbol rychlosti. V úplných počátcích program spravoval Národní poradní výbor pro letectví (National Advisory Committee for Aeronautics - NACA). Ten se na konci roku 1958 změnil na známější Národní úřad pro letectví a kosmický prostor (National Aeronautics and Space Administration - NASA).Podle původního plánu se měl první testovací let uskutečnit v říjnu 1958 pomocí balistické rakety středního doletu PGM-19 Jupiter. Nakonec však byl kvůli omezení rozpočtu zrušen. Zmíněná raketa se sice na suborbitální dráhu později vydala a uskutečnila několik biologických testovacích letů, nikoli však v rámci programu Mercury. Například již 13. prosince 1958 vynesla do výšky 555 kilometrů malou opičku, pojmenovanou Gordo. Díky tomu se opička mohla pohybovat asi osm minut v prostředí mikrogravitace (nepřesně "stavu beztíže"). Bohužel, tento let měl tragický konec. Při návratu se neotevřel brzdicí padák, špička rakety dopadla do moře vysokou rychlostí a Gordo zahynul. Úspěšnější byl let z 28. května 1959, kdy nesla špička rakety dokonce dvě opice. Jednou byla jihoamerická opička saimiri Baker, druhou makak rhesus Able. Dosáhly výšky 579 kilometrů a pocit mikrogravitace zažily asi po dobu devíti minut. Tentokrát obě zvířata let včetně přistání zvládla bez větších problémů a opička Baker dokonce žila ještě dalších 25 let.Průběh zkoušky první záchranné raketové věžičky určené pro kosmické lodi Mercury, která se uskutečnila 9. 5. 1960 na základně Wallops Island. Kabina byla vynesena do výšky 750 m nejvyšší rychlostí 1 571 km/h a po minutě a 16 sekundách přistála na padáku ve vzdálenosti kolem 1 km od místa zahájení zkoušky.Vraťme se ale zpět k programu Mercury. První test byl naplánován na 21. srpna 1959 a dostal název Little Joe 1 podle rakety, která k němu byla použita. Měl se při něm prověřit únikový systém. Jeho průběh byl ale naprosto neočekávaný. Asi půl hodiny před tím, než měl test začít, se ozvala exploze a odpalovací rampa zmizela v kouři. Poté, co se dým rozptýlil, bylo vidět, že maketa modulu Mercury zmizela. Následující vyšetřování ukázalo, že únikový systém se spustil předčasně a vynesl kabinu do výšky kolem 600 metrů. Ta pak dopadla po 20 sekundách letu do moře, asi tři kilometry daleko. Vše způsobila závada na jednom z elektronických obvodů. Po jejím odhalení ji technici opravili, aby se již situace neopakovala.Druhý test byl pojmenován Big Joe 1 a testoval se při něm hlavně tepelný štít kabiny Mercury. K tomu bylo nutné s maketou uskutečnit suborbitální let. Raketa Atlas-D úspěšně vynesla maketu do výše 153 kilometru a celý let trval 13 minut. Sice se objevily nějaké komplikace, ale štít fungoval a kabina celý let absolvovala ve velmi dobrém stavu.Poté se znovu zkoušel únikový systém, konkrétně při testech Little Joe 6 a Little Joe 1A. Teprve po nich se přistoupilo k prvnímu letu s živým tvorem na palubě. Ten proběhl 4. prosince 1959, nesl označení Little Joe 2 a trval 11 minut, 6 sekund. V modulu byl makak rhesus Sam, který se dostal do maximální výšky 88 kilometrů a nakonec bez problémů přistál v Atlantském oceánu. Při dalším letu, který se uskutečnil 21. ledna 1960, byla na palubě samice stejného druhu, které se říkalo Miss Sam. Test byl označen jako Little Joe 1B, trval 8 minut 35 sekund a maketa kosmické lodi při něm dosáhla maximální výšky 15 kilometrů. I Miss Sam přečkala let bez potíží.Při dalších testech únikového systému a suborbitálních letech se objevila řada různých problémů i havárií. Další let se zvířetem na palubě se uskutečnil až 31. ledna 1961. Při tomto letu, označeném Mercury-Redstone 2, byl zvířecím astronautem šimpanz se jménem Ham. Během letu, jehož nejvyšší bod byl ve výšce 253 kilometrů, zakusil mikrogravitaci po dobu necelých sedmi minut. Tentokrát se ale let neobešel bez značného množství potíží. V jednu chvíli například přetížení dosáhlo hodnoty až 14,7 g a po přistání v oceánu se do kabiny dokonce dostala voda. Ham to vše zvládl a žil pak ještě dalších 20 let. Let však ukázal, že sestava nosné rakety Redstone a kabiny Mercury není v takovém stavu, aby byla použitelná pro let s člověkem. Proto se pokračovalo v úpravách a dalším testování, tentokrát bez živých tvorů na palubě. Zjištěné nedostatky byly samozřejmě průběžně odstraňovány.První let programu Mercury s člověkem proběhl 5. května 1961 a měl označení Mercury-Redstone 3. Z toho se dá jednoduše zjistit, že raketa, která loď vynášela, byla typu Redstone. Na palubě byl námořní důstojník a letec Alan Bartlett Shepard mladší, kterému bylo v té době 37 let a kosmická loď měla volací znak Freedom 7. Tento let však byl jen suborbitální, což znamená, že kabina s astronautem nedosáhla oběžné dráhy. Během startu působilo na loď přetížení až 6,3 g. Motory nosné rakety pracovaly 2 minuty 22 sekund a udělily kabině rychlost 2,3 km/s. O deset sekund později došlo k odhození věže záchranného systému, který by v případě nouze oddělil loď s astronautem od rakety. Shepard pak pobýval zhruba pět minut v prostředí mikrogravitace, během kterých testoval manuální ovládání kosmické lodi. Návrat k zemskému povrchu byl poněkud prudší, než se čekalo, a maximální přetížení dosáhlo značné hodnoty: 11,6 g. Stabilizační padák o průměru 1,8 metru se uvolnil ve výšce 6,4 kilometru, hlavní padák o průměru 20 metrů jej následoval ve výšce tři kilometry nad hladinou moře. Maximální dosažená výška nad zemským povrchem byla 187,5 kilometru, doba letu 15 minut, 22 sekund a astronaut s kabinou urazil dráhu 488 kilometrů. Přistání se uskutečnilo v Atlantském oceánu, odkud byl astronaut i kabina vyloveni vrtulníkem a dopraveni na letadlovou loď USS Lake Champlain. Celá akce byla mimořádně rychlá - mezi přistáním a dobou, než se astronaut dostal na letadlovou loď, uplynulo pouhých jedenáct minut.Podruhé se kosmická loď Mercury s člověkem vydala na suborbitální let 21. července 1961. Mercury měl označení Mercury-Redstone 4 a volací znak kabiny byl Liberty Bell 7. Astronaut Virgil Ivan Grissom absolvoval let s podobnými parametry jako jeho předchůdce. Za dobu 15 minut a 37 sekund urazil s lodí 486 kilometrů a dostal se až do výšky 190,4 kilometru.Následující dva lety byly bez posádky. Prvním z nich byl Mercury-Atlas 4 a jednalo se o první orbitální let programu Mercury. Další mise, pojmenovaná Mercury-Scout 1, skončila neúspěšně. První stupeň nosné rakety selhal nedlouho po startu a z bezpečnostních důvodů musela být celá sestava zničena po necelé minutě letu.Prvním živým tvorem, kterého na oběžnou dráhu Země vynesla americká raketa, byl šimpanz Enos. Jednalo se o misi Mercury-Atlas 5, která proběhla 29. listopadu 1961. Počítalo se s tím, že uskuteční tři oblety Země, ale kvůli nečekaným problémům byl let zkrácen na dva. Celková doba letu byla 3 hodiny, 20 minut, 59 sekund, kabina s Enosem obíhala kolem Země ve výšce mezi 160,1 a 237,2 kilometry a celkem urazila vzdálenost 81 902 kilometrů. Protože Enos celý let zvládl bez problémů, mohla být loď označena jako bezpečná a použitelná i pro let s člověkem.Nyní již tedy mohli Američané vyslat na oběžnou dráhu člověka. Stalo se tak 20. února 1962 při misi Mercury-Atlas 6. V kabině s volacím znakem Friendship 7 byl astronaut John Herschel Glenn mladší. Jeho let trval 4 hodiny, 55 minut a 23 sekund, za tu dobu obkroužil Zemi třikrát a celkově urazil vzdálenost 121 794 kilometrů. Po oběžné dráze se pohyboval ve výšce mezi 159 a 265 kilometry a dosáhl maximální rychlosti 7,8 km/s. Další lety programu Mercury měly čísla 7, 8 a 9 a během nich se na oběžnou dráhu vydali Malcolm Carpenter, Walter Schirra a Gordon Cooper. Poslední zmíněný let proběhl 16. května 1963 a kosmická loď při něm obletěla Zemi 22x. Touto misí byly lety programu Mercury ukončeny. Nějakou dobu se uvažovalo ještě o trojici dalších letů, které by se jmenovaly Mercury-Atlas 10 až 12, ale ty již neproběhly. V Sovětském svazu se v té době k letům do kosmického prostoru používaly lodě Vostok, které byly ve srovnání s americkými stroji spolehlivější a dosahovaly minimálně zpočátku lepších výsledků. Přesto se postupně podařilo Američanům nalezené problémy odstraňovat a nakonec dostat člověka jak do kosmického prostoru, tak i na oběžnou dráhu. Během programu Mercury proběhlo testování tří nosných raket (Little Joe, Redstone a Atlas) a deset letů s "posádkou". Uvozovky jsou zde na místě, protože v tomto čísle jsou započítány i čtyři lety se zvířaty. Byli jimi makakové Sam a Miss Sam, šimpanzi Ham a Enos. Při zbývajících šesti letech již byl na palubě kosmické lodi člověk. Oběžné dráhy však bylo dosaženo jen ve čtyřech případech. První dva lety byly suborbitální, takže "jen" překročily hranici kosmického prostoru ležící ve výšce 100 kilometrů nad zemským povrchem. Přes některé problémy se dají všechny lety programu Mercury s živými tvory označit za úspěšné. Minimálně v tom, že nedošlo k žádnému zranění nebo dokonce smrti.Na této fotografii je Johnu Glennovi 77 let a chystá se na svůj druhý start do vesmíru v rámci mise raketoplánu Discovery"s STS-95.Určitou zajímavostí programu Mercury je to, že všech sedm astronautů z prvního oddílu, nazvaného Mercury Seven, se nakonec dostalo minimálně na oběžnou dráhu Země. To není zas tak úplně obvyklé. Šest astronautů vzlétlo do kosmického prostoru již začátkem 60. let při programu Mercury, jen ten poslední to měl mnohem složitější. Byl jím Donald Kent Slayton, u kterého byla roku 1962 zjištěna srdeční arytmie. To znamenalo, že nemohl vzlétnout a místo toho musel začít s léčbou. Že je schopen uskutečnit kosmický let, bylo uznáno až o deset let později a na oběžnou dráhu se dostal při misi Sojuz-Apollo v červenci 1975.Ale vraťme se konečně k úvodní otázce: který Američan byl prvním astronautem? Jestliže použijeme definici, podle které stačí k získání označení astronaut (kosmonaut) překonat výšku 100 kilometrů nad zemským povrchem, stal se jím Alan Shepard, kterému se to podařilo 5. května 1961, tj. necelý měsíc po Gagarinovi. Když však budeme požadovat, že musí uskutečnit alespoň jeden oběh Země, byl prvním americkým astronautem až John Glenn, jehož let proběhl 20. února 1962.Ještě vás možná napadne, zda je možné první dva Američany, kteří uskutečnili suborbitální let, považovat za "plnohodnotné" astronauty. Určitě ano, protože se později dostali i na oběžnou dráhu nebo i dále. Alan Shepard se zúčastnil na přelomu ledna a února 1971 letu Apollo 14 a jako pátý člověk stanul na povrchu Měsíce. Virgil Ivan Grissom spolu s Johnem Youngem obkroužil Zemi třikrát 23. března 1965 při letu Gemini 3. I on se měl časem vydat k Měsíci, ale nebylo mu to dopřáno. Během pozemních testů kabiny Apollo na startovací rampě vznikl 27. ledna 1967 na palubě požár, při kterém Grissom i další dva astronauti zahynuli.


Abstract: Zpěvačka Ilona Csáková už má dost života ve velkoměstě. Vyhlídla si proto parcelu na venkově a chystá se ke stavbě domu. Dvanáct let života v Praze prý stačilo, teď touží po klidnějším místě k bydlení. "Našla jsem pěknou parcelu kousek za Prahou směrem na Říčany, kde postavím dům celý ze dřeva ve tvaru hexagramu, šesticípé hvězdy," prohlásila.

Ilona Csáková staví dům

Na Vánoce v novém
Jeden takový tady v Čechách už stojí a Ilona Csáková se do něho před necelými dvěma lety zamilovala. "Tak intenzivně jsem na něj myslela, až jsem potkala jeho tvůrce, architekta duchovních domů Roberta Nového, který měl vidění shůry a podle něj ho vyprojektoval.
Na interiéru už pracuje Alena Chmelová a já se moc těším, jak se mi tam bude dobře rozjímat," říká Csáková, o které je známo, že se v poslední době zabývá věcmi mezi nebem a zemí. Objevila v sobě například věštecké schopnosti a navštěvuje spirituální školu Věry Procházkové.
Za Prahu by se chtěla přestěhovat už letos o Vánocích. "Bude to bomba. Normálně se totiž dává hvězda na špičku stromečku jako ozdoba, zatímco já budu v té hvězdě bydlet a dům si dám vlastně pod stromeček," těší se Csáková.
V létě bude relaxovat
Iloně Csákové právě vyšla deska 22x Ilona, jež je výběrem jejích dosavadních hitů. Jako jeden z bonusů je na ní videoklip k duetu Giorni di Parole, který nazpívala s italským zpěvákem Davidem Matiolim žijícím v Čechách. Matiolimu také nedávno pokřtila jeho sólovou desku Made in Italy, na které si s ním zazpívala svůj hit Tornero. Na svůj rodný jazyk ovšem musela tentokrát zapomenout, Tornero si totiž střihla v italštině.
Pracovní povinnosti má tedy vesměs za sebou a v létě se chystá především relaxovat. "Kvůli stavbě domu nemůžu moc utrácet. Pojedu na Slovensko a zřejmě ještě někam k moři. Jinak se těším na grilování s mojí kamarádkou Ivanou Macháčkovou. Minulý víkend jsme už začali a společně s jejím přítelem Karlem Gottem v jeho vile v Jevanech letní sezonu zahájili." Ilona Csáková


Abstract: Neustálé zvyšování cen energií vyvolává potřebu přemýšlet o úsporách provozních nákladů domácnosti. Jednou z nejpodstatnějších položek bývá právě účet za topení. Výdaje spojené s přípravou tepla a teplé vody lze poměrně značně snížit dobrou volbou vytápěcí soustavy.

Úsporné vytápění sníží náklady domácnosti

Tepelný zdroj si předně vybíráme podle dostupnosti, podle současné ceny a podle předpokládaného cenového vývoje. Ohled bereme také na vstupní náklady na daný vytápěcí systém a také na ekologii. l
Nejrozšířenějším zdrojem tepla je zemní plyn. Tam, kde je zaveden, je dodávka jednoduchá, stálá a dostupná. Při spalování plynu vzniká v porovnání s ostatními palivy mnohem méně škodlivin. Stlačený propan-butan v plynových láhvích se využívá hlavně v místech, kde není dokončená plynofikace ani dostatečná elektrická síť.
Výhodou elektrického proudu je téměř stoprocentní dostupnost. Nevýhodou ale je rostoucí cena a výkony kotle, které ne vždy odpovídají možnostem rozvodu.
Foto Pavel Zeman a archív firem Purmo, Regulus, ELVL, Sebold
Hlavní předností dřeva a uhlí je nízká pořizovací cena. Komfort topení je ale přímo tomu úměrně nižší (doprava, skladování a namáhavé přikládání do kotle). Z ekologického hlediska je tento způsob absolutně nevyhovující. Mezi ekologické zdroje patří biomasa, obsluha kotle je jednoduchá, avšak problémy se skladováním a vynášením popela přetrvávají. l
Sluneční energii můžeme využít pomocí slunečních kolektorů, jejich pořizovací cena ale není z nejnižších. Mezi alternativní zdroje energie patří i tepelná čerpadla. Jejich velkým kladem je ekologičnost, ale pořizovací náklady jsou poměrně značné. Dříve než se rozhodneme zrušit staré kotle na plyn nebo na elektřinu a nahradit je čerpadly, měli bychom zvážit všechna hlediska. Nutné úpravy, nemalé pořizovací náklady i návratnost investice.
Podle způsobu odevzdávání tepla rozdělujeme vytápěcí systémy na konvekční (proudění vzduchu), sálavé a kombinované. Konvekční systémy odevzdávají vytápěným prostorám teplo z povrchu tělesa nebo teplovzdušných jednotek prouděním ohřátého vzduchu.
Sálavé vytápěcí plochy odevzdávají prostoru teplo pomocí vyhřáté stavební konstrukce nebo tělesa. Kombinované vytápění spojuje výhody jednotlivých systémů.
Ekonomicky výhodné je především teplovzdušné vytápění. Poměrně vysoké pořizovací náklady rekuperační jednotky mají návratnost již po několika letech používání. Rekuperace účinně využívá veškeré tepelné zdroje, a to i některé z našeho pohledu zcela zanedbatelné, například metabolismus osob, osvětlení, vaření i výpočetní techniku.
Do obytných prostorů (ložnice, obývací pokoj, dětský pokoj) se přivádí čerstvý vzduch a z prostor s nejvyšší tvorbou tepla (kuchyň, koupelna, WC) se znehodnocený vzduch odvádí. Čerstvý vzduch se pomocí ventilátoru přivádí do rekuperátoru, elektrickým ohřívačem se zahřeje na požadovanou teplotu a potrubím distribuuje do vytápěných prostor.
Topení může mít i dekorativní prvky. Foto Pavel Zeman a archív firem Purmo, Regulus, ELVL, Sebold
Znehodnocený vzduch ventilátor odvádí zpět přes rekuperátor. Zde se z teplého odváděného vzduchu opět získává teplo na ohřev chladného přiváděného vzduchu.
Odsávání odpadního vzduchu je určeno pro samostatné odvádění vzduchu z kuchyně, WC a koupelny. Zde je cirkulace vzduchu zakázaná a je nutné mít samostatnou otopnou jednotku (žebřík, radiátor a podobně). Při odsávání kuchyňských par digestoří je potřeba řešit je jako vícestupňové s uhlíkovým filtrem.
Klasická kamna získávají na oblibě. Foto Jotul
Správné teplovzdušné vytápění krbem funguje tehdy, je-li vhodně zvolená krbová vložka a s tím spojené kvalitní palivo a správně se obsluhuje i celá krbová sestava. Pod samotnou krbovou vložku (může být jednoplášťová nebo dvouplášťová) a okolo ní proudí vzduch z místnosti, ohřívá se a stoupá do teplovzdušné komory (tubusu) krbové sestavy.
Odtud vychází ven pomocí výduchů osazených mřížkami, nebo dále pomocí hadic stoupá do místností nad krbovou sestavou či k ventilační jednotce, která rozvádí toto vzniklé teplo do požadovaných místností. Tyto místnosti mohou být vzdáleny i několik metrů od samotného zdroje tepla - krbové sestavy.


Abstract: Koncem ledna proběhlo slavnostní zahájení již jedenáctého ročníku národního kola mezinárodní soutěže vysokoškolských týmů Global Management Challenge, do které je zapojeno 34 zemí světa. Seznam.cz je už druhým rokem generálním partnerem a Spráce.cz patří k tradičním partnerům soutěže, do které se letos přihlásilo 64 týmů.

Seznam a Spráce opět podpoří účastníky soutěže GMC

Global Management Challenge vznikla v roce 1980 a dnes je největší soutěží na světě v oblasti simulace strategie řízení společnosti. Soutěžící spolupracují s prestižními firmami, které je v roli patronů podporují. Letos si vzal Seznam.cz pod svá křídla hned deset studentských týmů, pro které připravil exkurze a půldenní workshopy. Na nich jim mimo jiné ukáže tzv. agilní metodu vývoje SCRUM.
Český tým loni bodoval
Podobným tréninkem například týmové spolupráce a práce pod stresem prošel vloni i pětičlenný tým studentů Západočeské univerzity, který se ve světovém finále v čínském Macau umístil na skvělém třetím místě.
"Tréninky od Seznamu zabraly celé dva dny před naším odjezdem do Číny a pomohly nám ještě víc stmelit tým, pochopit jednotlivé role členů v týmu. Naučili jsme se pracovat rychleji a efektivněji, zaměřovat se na podstatné věci a dosahovat společného konsensu, což jsme ocenili především ve finálových kolech, kde byl velice omezený čas," vzpomíná na loňskou spolupráci se Seznamem člen týmu Jiří Pešík.
Zvítězí majitel nejhodnotnějších akcií
Letos se do národního kola přihlásilo 64 týmů ze 13 státních a 3 soukromých vysokých škol. Vítězem národního kola se stane tým, který dokáže projít dvěma koly a na základě modelace zisku získá ve stanoveném termínu nejvyšší cenu za jednu akcii svého fiktivního podniku.
Nejlepší český tým postoupí do světového finále, které se tentokrát koná v ukrajinském Kyjevě.


Abstract: Sněmovna vyzvala hlasy opozice premiéra Petra Nečase, aby navrhl odvolání ministra obrany Alexandra Vondru kvůli aféře ProMoPro. Vondra během mimořádné schůze Sněmovny žádné fatální selhání při českém předsednictví v Evropské unii, které doprovázela předražená zakázka pro ProMoPro nepřiznal.

Vyhoďte Vondru kvůli prošustrovaným milionům, vyzvala Nečase Sněmovna

Výzva Sněmovny. aby navrhl Vondrův vyhazovy, není pro Nečase nijak závazná a téměř jistě zůstane jen u deklarace levicových poslanců, kterou navíc výrazně zastínila stávka odborářů. Konání schůze levici umožnili poslanci TOP 09 a Starostů a část klubu Věcí veřejných. Obě strany už dříve žádaly Vondrův odchod.Pro návrh na Vondrovo odvolání hlasovala kromě levice i Kristýna Kočí vyloučená z Věcí veřejných. Komunisté navrhli i výzvu na Nečasovu rezignaci, přidali se k nim ale jen čtyři sociální demokraté. Koaliční poslanci byli proti."Vy tady rozfrcáte stamiliony a nám říkáte, ať se věnujeme něčemu důležitějšímu. Je to vůbec možné," rozčiloval se na Vondrovu adresu místopředseda Sněmovny a sociální demokracie Lubomír Zaorálek.Vondra si totiž ve svém vystoupení moc popelu na hlavu nenasypal. "Asi jsem měl některé věci víc hlídat, ale po bitvě je každý generál," zněla asi nejvíce sebekritická věta ministra obrany, který ve vládě Mirka Topolánka v roce 2009 jako vicepremiér pro evropské záležitosti odpovídal za evropské předsednictví.Pro zobrazení videa musíte mít zapnutou podporu JavaScriptuSpolečnost ProMoPro získala za Topolánkovy vlády bez výběrového řízení zakázku na technické zajištění předsednictví a cena za zakázku nakonec vyšplhala až na 460 milionů korun. Finančně-analytický útvar ministerstva financí navíc upozornil na podivné finanční toky, kdy část peněz za proplacené faktury skončila na kontech v zahraničí.Vondra poslancům řekl, že ho mrzí, že kauza ProMoPro vrhla stín na české předsednictví. Prohlásil také, že celá mimořádná schůze je jen šancí pro opozici, aby se blýskla před voliči. "Nikdo neprokázal, že české předsednictví bylo předražené," zdůraznil Vondra. Důležité je podle něj počkat na výsledek policejního vyšetřování, které probíhá od ledna, ale zatím k ničemu nedospělo."Jsem pevně přesvědčen, že se ukáže, že šlo o standardní zakázku," řekl ministr obrany, který přitom před časem nabídl premiérovi Petru Nečasovi svou demisi. Nebyla ale přijata, ačkoli jeho odchod z vlády požadovaly VV i někteří politici TOP 09. Vondrovu pozici ovšem posiluje, že je místopředsedou ODS, patří spíše ke spojencům premiéra a má velmi dobré vztahy s ministrem zahraničí Karlem Schwarzenbergem.Vondra ve Sněmovně zopakoval, že nečekaný růst nákladů na zajištění evropského předsednictví byl dán mimo jiné tím, že kromě třinácti plánovaných velkých akcí se konaly dopředu nechystané čtyři summity na nejvyšší úrovni a pět dalších ministerských konferencí. Vybídl poslance, ať se věnují důležitějším věcem, jako je zdravotní nebo důchodová reforma.Šéf poslanců ODS Zbyněk Stanjura se při obhajobě Vondry opřel do marnivého chování Zaorálka, když byl ještě předsedou Sněmovny a který ministra kritizoval. "Létal vrtulníkem, aby stihl stranické akce," připomněl Stanjura.Poslanec ČSSD Petr Hulínský vyčetl Vondrovi, že se hlásí jen k tomu, co se povedlo. "Vraťte svůj plat místopředsedy vlády za dobu, kdy jste, jak říkáte, nic nepodepisoval a o ničem nerozhodoval," vyzval ministra Hulínský. Nakonec vybídl Vondru, ať podá demisi a z vlády kvůli skandálu kolem ProMoPro úplně odejde.


Abstract: Dlouholetý boj Evy Michalákové o její dva syny v Norsku bedlivě sleduje i její sestra Zuzana Sovková z Vnorov na Hodonínsku. S manželem Petrem stojí na straně své příbuzné. Nechápou, proč sociální úřad Barnevern děti odebral, a mají zájem o to, že by oba chlapce osvojili.

Sestra je nevinná. Chceme, aby Norové svěřili chlapce nám, říká teta

Případ se táhne už téměř čtyři roky. Kdy vás napadla myšlenka osvojit si děti vaší sestry?
Zuzana Sovková: Celá záležitost se nás samozřejmě bezprostředně dotýká už od počátku. Se sestrou jsme měly vždy blízký vztah, a tak jsem společně s tatínkem Jiřím Pavelkou jezdila na všechna soudní líčení, která se této kauzy týkala. Dlouho jsem nemohla vůbec pochopit, jak se mohlo stát, že sestře a švagrovi děti odebrali.Zobrazit fotogaleriiCo jste v té době očekávala, že se bude dít?
Věřila jsem, že se vše brzy vysvětlí a oni dostanou své děti zpět. Zhruba po roce jsem tomu přestala věřit, přestože jsem přesvědčená, že má sestra, ani její dnes už bývalý manžel žádnou vinu vůči dětem nemají. Proto jsem přibližně před třemi lety požádala s manželem o svěření dětí do naší péče.Jakou máte naději, že děti získáte?
Sestra podala nový návrh na soudní líčení, ve kterém se bude snažit získat své děti zpět. Její advokátka zároveň soudu předloží i náš návrh na svěření synů do naší péče. Rozhodnutí soudu si ale netroufnu předjímat.Norské úřady obvinily nejprve vašeho švagra ze sexuálního zneužívání jednoho z chlapců, čím si to vysvětlujete?
Došlo k tomu tak, že jedna z učitelek mateřské školy, kam starší z hochů chodil, našla krev ve stolici. Vyslovila proto podezření na sexuální obtěžování. Když později vyšlo najevo, že se o nic podobného nejednalo, protože krev byla způsobena špatným zažíváním, byla najednou z podobného činu obviněna má sestra. S tímto tvrzením vyrukovala pěstounka staršího syna Evy. Také toto tvrzení bylo lékařským vyšetřením vzápětí vyvráceno. Nechápu tedy, proč Barnevern děti sestře vlastně odebral. Dosud nikde svůj krok nezdůvodnil, což mi přijde nepochopitelné. Za největší absurditu přitom považuji, že sestra je učitelkou v norské mateřské škole, kde vychovává tamní děti, své vlastní ale nesmí.KAUZA: Přehled v otázkách a odpovědích
NORSKÝ NÁVRH: Děti smíte vidět jen na 15 minut
MATKA CHLAPCŮ: Byl to pro mě šok, budu jednat
SOBOTKA: Česko chce s Norskem spolupracovat
ÚŘAD:Ať matka zveřejní verdikt soudu
MARKSOVÁ: Veřejnost nemá úplné informace
ROZHOŘČENÍ: Co tají? ptá se Norska poslankyně
NÓTA: Česko píše podruhé do Norska
POSUDKY: Vrácení dětí nedoporučili znalci
RODINA: Obrátila se na soud a policii v Hodoníně
PREMIÉRKA: Nesmíme do ochrany dětí mluvitVaše sestra se později s manželem Josephem rozvedla. Měli napjaté vztahy?
Byla k tomu doslova donucena. Barnevern jí totiž v první fázi řekl, že pokud se s ním nepřestane stýkat, nemá šanci své děti získat zpět. Toto rozhodnutí oba manžele hodně odcizilo. Nejenže se úplně přestali stýkat, ale navíc Joseph začal být na Evu nepříjemný. O syny ztratil zájem a Evě situaci navíc začal hodně komplikovat svými nevhodnými výroky. Podle mne neunesl, že se mu doslova před očima rozpadla rodina.Nyní chlapci vyrůstají každý v jiné rodině.
Do rozhovoru se vkládá Petr Sovka: To je na tom to nejšílenější, co mohli úředníci udělat. Bratři by měli vyrůstat spolu.
Zuzana Sovková: Rozbíjejí bratrské pouto, které kluci mezi sebou dosud mají. Byli jsme v Norsku u toho, když se hoši mohli spatřit, a bylo to velmi emotivní. Mají se moc rádi, dlouho se objímali. Úplně nám to vehnalo slzy do očí.Jezdili manželé Michalákovi k vám do Vnorov?
Samozřejmě, navštěvovali jsme se vzájemně.Přijížděli jako celá rodina, nebo jen Eva se syny?
Znovu Petr Sovka: Až na jednu výjimku přijížděli vždy všichni spolu a působili jako šťastná rodina. Jednou totiž Joseph nemohl přijet z pracovních důvodů.Problémy v jejich vztahu jste tedy nezaregistrovali?
Zuzana Sovková: Vůbec ne. Až do toho nesmyslného obvinění ze sexuálního obtěžování byli párem jako každý jiný.Jak často jste v kontaktu se svou sestrou?
Prakticky pořád prostřednictvím Skypu. Mohu přitom každého ubezpečit, že kdyby byl v rodině dřív nějaký problém, určitě bych to poznala.
Zajímá vás dění v krajích?
Za cenu jednoho vydání získáte všechny regionální přílohy.
Jaký vliv má vlastně tato kauza na váš vzájemný vztah?
Naše sesterské pouto výrazně posílilo. Pocity, které Eva musí zažívat, jsou hrozné.Pokud by se vám podařilo u úřadů uspět a syny své sestry byste získali, mají u vás kde bydlet?
Jsme na to po všech stránkách dobře připraveni. Pokoj mají přichystán a v něm jsou už koupené i postele. Klidně by mohli přijet i dnes.Existuje ovšem riziko, že pokud by norské úřady chlapce do vaší péče vydaly, tak budou trvat na podmínce, aby Eva Michaláková s nimi měla kontakt jen dvakrát ročně.
Věříme, že soud uzná, že děti má vychovávat jejich máma, která je opravdu miluje. Pokud by jí je přesto odmítl vrátit, dal nám je do péče a trval přitom na stanovené podmínce, jsme na to připraveni. Nařízení bychom respektovali. Hlavně chceme, aby hoši mohli vyrůstat společně.Umí kluci vůbec ještě česky?
Ten starší určitě. Až do pěti let byl zvyklý na češtinu a věřím, že ji nezapomněl. Ten mladší by s ní asi zpočátku zápasil, ale má šest let a určitě by se ji doučil. Jsem přesvědčená, že bychom si s tím dokázali poradit.Vyjádření premiéra Bohuslava Sobotky ke kauze odebraných dětí:Pro zobrazení videa musíte mít zapnutou podporu JavaScriptu


Abstract: Poslanec Daniel Korte (TOP 09) se při jednání sněmovny pozastavoval nad vyjadřováním některých kolegů. V lingvistickém okénku, jak jeho vystoupení označil předsedající Jiří Pospíšil (ODS), Korte nabádal přihlížející na galerii, aby si z nich nebrali příklad, jinak nesloží maturitu.

Zpívající poslanec tepe kolegy: Neumíte česky, neodmaturovali byste

"Já bych se chtěl obrátit na přihlížející mladé lidi na balkonu, aby se v žádném případě nenechali ovlivnit úrovní jazykového projevu přítomných poslanců a poslankyň, jinak neodmaturují. Neříká se "dvěmi", ale "dvěma". Neříká se hlasovati něco, ale hlasovati o něčem. A neříká se spousta jiných věcí, které zde z tohoto mikrofonu zazněly, neříká se například "bysme", ale "bychom"," uvedl Korte, jenž vystudoval klasickou filologii a češtinu.
Za svůj "jazykový koutek" sklidil potlesk převážně z řad pravice. O něco později vystoupil Korte na stejné téma znovu. "Když už jsem začal dneska, tak v tom budu pokračovat. Sice jsem upozornil, že "dvěmi" je špatně a správně je "dvěma". Ale to prosím neznamená, že správně je taky "třema"," poznamenal.
Pospíšil pak už ale Korteho nabádal, aby vystupoval v souladu s jednacím řádem. "To znamená, měl byste předložit například procedurální návrh," podotkl.
Korte na sebe upozornil v dubnu v roce 2011, kdy vyjádřil při hlasování důvěru Nečasově vládě zpěvem - více čtěte zde.


Abstract: Afghánský prezident Hamíd Karzáí pohrozil, že kvůli tlaku Západu na reformu jeho vlády opustí politiku a přejde k radikálnímu hnutí Tálibán, které bojuje proti přítomnosti mezinárodních sil v zemi. Informovala o tom v úterý tisková agentura PA. USA jeho sobotní výroky znepokojily.

Karzáí před poslanci hrozil, že se přidá k Tálibánu

Karzáí to v sobotu řekl před skupinou poslanců. Přestože ti to označili za spíše neškodný výlev, mluvčí Bílého domu Robert Gibbs nad tím neskrýval znepokojení. "Jménem amerického lidu jsme těmito výroky zklamáni," řekl.
Vztahy mezi Karzáím a americkou vládou jsou napjaté, protože afghánský prezident obvinil Washington z vměšování do záležitostí jeho země. USA po něm požadují reformu vlády a tvrdší postih korupce.
Gibbs naznačil, že by mohla být zrušena i Karzáího schůzka s americkým prezidentem Obamou naplánovaná na 12. května. "Uvidíme samozřejmě, jestli prezident (Karzáí) bude pokračovat ve svých poznámkách, nebo jaký bude další vývoj, abychom se ujistili, že je schůzka konstruktivní," citovala Gibbse agentura AFP. Setkání bylo domluveno během bleskové návštěvy Obamy v Afghánistánu v březnu. Zatím zrušeno nebylo.
USA stále zdůrazňují, že Karzáí je jejich nejbližší spojenec ve válce proti terorismu v Afghánistánu
Nedělní Wall Street Journal k víkendovému setkání Karzáího s poslanci, kterých bylo asi 70, napsal, že afghánský prezident také upozornil, že povstání Tálibánu by se mohlo začít považovat za legitimní hnutí odporu, pokud se budou USA dál vměšovat do vnitropolitických záležitostí Afghánistánu.
Karzáí o velikonočním víkendu také překvapivě zamířil do Kandaháru, kde se účastnil zasedání místní rady starších tzv. šúry. Kandahár je baštou Tálibánu a jednotky NATO plánují, že by se jej v červnu pokusily vojensky ovládnout .
Karzáí je Paštun stejně jako vůdci Tálibánu.
Karzáí může být na drogách
Oleje do ohně v úterý přilil bývalý zástupce šéfa mise OSN v Afghánistánu Peter Galbraith, který vyjádřil podezření, že Karzáí není duševně zcela v pořádku, a naznačil, že by mohl být závislý na drogách.
"Může být velmi emotivní, impulzívní. Vlastně osoby blízké prezidentskému paláci říkají, že má určitý vztah k nejvýnosnějším vývozním produktům Afghánistánu," prohlásil Galbraith.
Bývalý činitel OSN už svůj výrok blíže neupřesnil. Afghánistán je každopádně dlouhá léta největším výrobcem a vývozcem opia, do jeho prodeje je zapleten i Karzáího starší bratr Ahmad Wál.


Abstract: S tím, jak se blíží prezidentské volby, roste i počet kandidátů. Sociální demokraté už mají jisté tři a podle šéfa sociálních demokratů Vladimíra Špidly toto číslo ještě vzroste. Dvojici bývalých ministrů spravedlnosti Otakara Motejla a Jaroslava Bureše doplnil 54letý sociolog Martin Potůček. Ostatní strany mají po jednom kandidátovi.

ČSSD má pro Hrad nového kandidáta

"Kandidaturu za ČSSD mi nabídl premiér Špidla na začátku září," řekl iDNES Potůček.
"Rozmýšlel jsem se prakticky celé září. Nakonec jsem se rozhodl, že nabídku přijmu," říká vysokoškolský profesor.
Proč se Potůček do boje o prezidentské křeslo pouští? "Zabývám se oborem, který u nás není zatím moc znám, jde o veřejnou politiku," vysvětluje sociolog.
"Je to obor, v němž nejde o moc a posty jako v politologii. Zabývá se i sociologií, tedy otázkou, kam směřuje celá společnost. Do politických cílů přitom zapojuje i občanskou společnost. Vždy jsem chtěl své znalosti uvést do praxe, proto jsem nabídku přijal," zdůvodnil Potůček.
Premiér v úterý Českému rozhlasu řekl, že jeho strana jistě počítá s kandidaturou bývalého ministra spravedlnosti Jaroslava Bureše a ombudsmana Otakara Motejla.
Zeman už prý kandidaturu podepsal
Bývalého předsedu vlády a ČSSD Miloše Zemana premiér nejmenoval. Nevyloučil však, že se jeho jméno na seznamu objeví do páteční uzávěrky nominací.
KANDIDÁTI PODLE STRAN
ČSSD - Otakar Motejl, Jaroslav Bureš, Martin Potůček, zřejmě Miloš Zeman
ODS - Václav Klaus
KDU-ČSL - Petr Pithart
US - jméno tají
ODA - Jaroslava Moserová
KSČM - Miroslav Kříženecký
Podle informací ČTK však Miloš Zeman podepsal v neděli ve Světlé nad Sázavou přihlášku do prezidentských primárek.
"Nominace ještě nebyla ukončena. Já vím celkem pozitivně, že jména, která jsou jistá, jsou Jaroslav Bureš, Otakar Motejl a profesor Martin Potůček. V pátek se zřejmě dozvím ještě další," řekl v rozhlasu Špidla.
Odhadl, že se do prezidentských primárek ČSSD přihlásí pět či šest lidí. Sociální demokracie je pro své členy a občany uspořádá v říjnu a listopadu. Prezidentskou kampaň již zahájil jaroslav Bureš.
Potůček šéfuje sociologii na FSV UK
Nový kandidát na prezidentský post Potůček působí na Fakultě sociálních věd Univerzity Karlovy v Praze. Je ředitelem Institutu sociologických studií a vedoucím Centra pro sociální a ekonomické strategie.
Prezidentského kandidáta může podle českého právního pořádku navrhnout kterýkoli poslanec nebo senátor. Očekává se však, že je budou nominovat parlamentní frakce. Volby by se měly uskutečnit počátkem příštího roku, kdy vyprší závěrečné volební období Václavu Havlovi.
DÁLE ČTĚTE
ČSSD rozpoutá kvůli prezidentovi kampaň


Abstract: Původně se mělo jednat o klasické vymalování. Kostel to už potřeboval. Zdi byly spíš šedé než bílé a místy omítka opadávala. Oltář, sochy, obrazy, lavice, to vše muselo na čas opustit chrámový prostor. Firma postavila lešení a malíři čekali na povel, že mohou začít s malováním. Zbývala formalita. Zjistit, zda se něco nenachází pod letitými vrstvami barev.

Předci nám zanechali vzácná tajemství

Když se odkrylo prvních pár centimetrů, restaurátoři zbystřili. Další sonda se uskutečnila o kus dál a i zde se zdálo, že se pod malbami cosi skrývá. Následovaly porady, co dělat. Pokračovat v odkrývání? To potrvá dlouho, a kde se budou lidé scházet k bohoslužbám? A hlavně - kdo to zaplatí? Všechny obavy a pochybnosti však ustoupily touze odhalit tajemství, které nám zanechali naši předci a o němž po dlouhá staletí nikdo nevěděl.
Následovala úmorná práce odkrývání. Výsledek, však stál za to. Restaurátoři odkryli nástěnnou malbu tak zachovanou a rozsáhlou, že neměla obdoby v celé střední Evropě. A protože památek z doby kolem roku 1300 je u nás velmi málo, dříve nenápadný kostelík se stal rázem středem zájmu odborníků, veřejnosti, škol i turistů z širokého okolí.
Od tohoto nálezu uplynulo již více než pět let. Objevování skrytých krás však pokračuje. Jen se přesunulo o pár metrů dál, do farní zahrady. Po vstupu do tohoto areálu máte dojem, že se zastavil čas. Pocit klidu a míru, který člověk zažívá v kostele, vládne i zde, jen místo obrazů a soch je kolem zelená tráva a šumící stromy.
Součástí této oázy uprostřed města je však i budova, která se nachází v havarijním stavu. Farnost se snaží o její rekonstrukci, ale sama to nezvládá. Jde o kulturní památku, a jak už to v těchto případech bývá, finanční náročnost rekonstrukce je značná. Městská část Prahy 15 se v rámci rozpočtových možností snaží být farnosti nápomocna. Rozhodli jsme se proto na rekonstrukci přispět a návrh předložili zastupitelstvu. K mému potěšení byla podpora schválena všemi hlasy napříč politického spektra.
Rád bych všechny čtenáře co nejsrdečněji pozvala k prohlídce tohoto pozoruhodného místa. Přijďte se k nám podívat a spojte svou návštěvu nejlépe s koncertem, výstavou, či některou z akcí pro rodiny. Jen pár minut chůze od kostela najdete známý Toulcův dvůr, či hostivařský lesopark s možností koupání a procházek.
Historie utváří podobu krajiny, ale i člověka samého. Tuto skutečnost máme v naší městské části na paměti a snažíme se proto pečovat jak o zdejší památky, tak i o občany, kteří zde žijí. Chceme, aby se jim v jejich domově líbilo, a doufám, že přednosti naší městské části ocení všichni, kteří se k nám přijedou podívat.Místostarostka Prahy 15 Jitka Kolářová, ANO


Abstract: Spojené státy by měly zastavit rozhovory o vybudování protiraketové obrany ve střední Evropě. USA k tomu v sobotu vyzval ruský ministr zahraničí Sergej Lavrov. Sdělil to poté, co americký prezident George Bush uvedl, že se s představiteli Polska dohodl na plánu vybudování protiraketové základny. Radar by měl stát v České republice.

Rusko vyzvalo USA ke zmrazení rozhovorů o základnách v Evropě

Rusové, kteří nechtějí, aby americké protiraketové základny stály v Česku a Polsku, nabídli USA místo k vybudování radarové stanice v Ázerbájdžánu.
Rozhovory s Českou republikou a Polskem by podle Lavrova měly být přerušeny, dokud Moskva a Washington neprodiskutují ruský návrh na společné využívání radarové základny v Ázerbájdžánu.
Lavrov míní, že společné využívání tohoto radaru umožní Spojeným státům vzdát se plánů na stavbu radaru v České republice a sila s antiraketami v Polsku, napsala agentura ITAR-TASS.
"Radarová stanice v Ázerbájdžánu skvěle plní všechny úkoly a nevytváří problémy mezi Ruskem a sousedními zeměmi," uvedl ministr. Pokud mají USA zájem na stabilitě ve světě, měly by se vyvarovat kroků, které se dotýkají bezpečnosti jejich partnerů, dodal.
Společné využívání radarové stanice Gabala americkému prezidentu Georgi Bushovi překvapivě nabídl ruský prezident Vladimir Putin při vzájemném setkání na okraj summitu skupiny G8 v Německu. Rusko ostře kritizuje americké plány na vznik protiraketového systému ve střední Evropě, který vnímá jako porušení strategické rovnováhy ve světě.
Ruský vicepremiér a bývalý ministr obrany Sergej Ivanov dnes v Petrohradu prohlásil, že společné využívání radaru v Ázerbájdžánu je nejefektivnějším způsobem, jak rychle zjistit starty "libovolných raket z celkového jižního strategického směru". V případě realizace plánu prý Rusko, USA i Evropa získají ty nejpřesnější informace o zkušebních startech raket i o případném startu bojovém.
Spojené státy však ještě včera ústy ministryně zahraničí Condoleezzy Riceové uvedly, že budou pokračovat ve vlastních plánech na vytvoření protiraketového štítu ve střední Evropě navzdory ruským návrhům umístit radar a systém protiraketové obrany mimo tuto oblast.
Bush s Putinem by se měli setkat na počátku července na rodinném sídle Bushových v Kennebunkportu v americkém státě Maine.


Abstract: Situace kolem anexe Krymu se pomalu dostává do "normálního" stavu. Od počátku bylo zřejmé, že hlavní cíl ruských snah je zajistit převzetí Krymu zpět do Ruska, ale ne připojení celé Ukrajiny. Od okamžiku změn v názorech vedení Ukrajiny na možné členství Ukrajiny v Severoatlantské alianci a rozhodnutí o přibližování se k Evropské unii bylo jasné, že Rusko bude tyto snahy torpédovat. Bohužel jak Severoatlantická aliance, tak její lídr USA, ale především Evropská unie nebraly v úvahu zákonitosti mezinárodních vztahů a neanalyzovaly kroky, které vedení Ruska v čele s Putinem učinilo.

Rusko nepotřebuje posouvat hranici na západ

Úplně zásadní měla být analýza toho, jak Rusko zasáhlo v Gruzii v roce 2008, kdy zneužilo chyby presidenta Gruzie Saakašviliho a jeho rozhodnutí použít síly proti odbojnému regionu. Nebylo by překvapivé, že by Rusko po krátkém ozbrojeném střetnutí porazilo mnohem slabší gruzínskou armádu. Důležitější bylo, že zcela určitě existovaly variantní plány, jak Jižní Osetii ovládnout a přivést zpět region se silnou ruskou menšinou k Rusku.
Úmysl Ruska chránit ruské občany i v zahraničí a deklarování názorů, že má vedení Ruska i nadále zájem o blízké zahraniční, je projev jeho velmocenského apetitu.
To v zásadě znamená pokračování v záměru o ovládání nebo nejméně ovlivňování států, dříve součásti sovětského impéria. A Rusko tak činí s poměrně velkou úspěšností. Jen bych připomenul naší vlastní zkušenost z období, kdy se v ČR diskutovala možnost vybudování radaru protiraketové obrany USA. Vzpomeňme na politický tlak, doplněný výhružkami o možném použití raketových úderů proti radarové stranici, a to v případě kdy by došlo k nějakému konfliktu.
Výsledek bylo dosažení cíle, které si vytknulo vedení Ruska. I když se v konci tento tlak obrátil proti Rusům a radar se postavil ve změněném projektu jinde, ve Střední Evropě bude americká přítomnost reprezentována jen ambasádou USA.
Tendence ukrajinského vedení přiblížit se k západu byly dlouhodobě trestány. Bylo veřejným tajemstvím, že jsou ukrajinským občanům ruské národnosti na Krymu vydávány ruské pasy. V jiných případech to byl vždy vážný signál, že je to příprava argumentu, který bude v budoucím konfliktu ospravedlněním pro "nutnou ochranu" svých občanů.
Rusko několikrát jasně demonstrovalo, že použije všech prostředků k zastavení přibližování Ukrajiny k euroatlantické společnosti. Opakované "plynové krize" byly nade vší pochybnost dobře připravené a také účinné. V době přístupových rozhovorů k EU Rusko uplatňovalo hospodářské embargo vůči ukrajinským firmám a oslabovalo tak celou ukrajinskou ekonomiku.
Vyjednavači evropské unie nepochopili, že do celého procesu musí, ať se nám to líbí nebo ne, Rusko zapojit. Když nic jiného, nebylo by pro Rusy jednoduché přistoupit k tak radikálnímu řešení, jakým byla anexe Krymu, nebo bychom alespoň částečně znali názory Rusů. Takto jsme Rusko zatlačili do kouta ignorujíc zákonitost, že existují národní zájmy – jak ty naše tak našich protivníků.
Nic není černobílé. Silným argumentem pro Rusko bylo a je role, kterou sehrály krajně pravicové organizace, které v určitém okamžiku výrazně ovlivňovaly dění na Majdanu. Argument o fašistických bojůvkách, které zároveň rozdmýchávají protiruské nálady, byl a je stále slyšet. Od EU reprezentantů a řady politických osobností nebyla slyšet varovná slova na adresu vedení odpůrců Janukovičovy vlády, aby tomu zabránili (u té příležitosti si dovolím připomenout, že nikdo dostatečně silně neprotestoval proti pochodu lotyšských extremistů oslavujících lotyšské SS divize z doby 2. světové války, určitě to bude zase jeden z ruských argumentů, až na to přijde čas).
Budiž nám poučením, jak Rusko použilo zásadní poučku o síle státu na mezinárodním poli. Síla diplomacie (politika), ekonomiky a ozbrojených sil tvoří koktejl, který ve výsledku určí, jak je stát schopen prosazovat své národní zájmy. Sice pořád mluvíme o Rusku jako obrovi na hliněných nohou, ale nechali jsme bez povšimnutí, jak Rusko krok za krokem posiluje armádu. Na druhou stranu členské státy NATO – především evropské a většina států Evropské unie vojenské rozpočty používají jako zálohu pro svoje churavějící ekonomiky a stále se zvyšující sociální výdaje. Proto si Putin mohl bez jakýchkoli starostí dovolit použít s obrovskou arogancí své ozbrojené síly na Krymu s vědomím toho, že nikdo nemá reálnou sílu mu v tom zabránit.
Měl to být především evropský zájem, ne USA, jak se mnozí, včetně nového ukrajinského premiéra, domnívali.
Nedělejme si iluze, že Putin neměl a nemá připravené všechny možné scénáře. S ekonomickými sankcemi určitě počítá a s výhružkami politické izolace také.
Po anexi Krymu se pozornost obrací na východní části Ukrajiny. Rusko rozmístilo svá vojska u hranice a naznačuje svoje odhodlání "chránit ruskou menšinu i za hranicemi".
Analytici v NATO i USA bijí na poplach. Podle mého názoru, pozdě a zbytečně.
Připojení východních oblastí Ukrajiny není v zájmu Ruska. Rozbitá Ukrajina by znamenala prostor nejistoty. A to nejenom ve zbytkové části – tedy té západní, ale ani východní případně přičleněné regiony by nebyly v klidu. Nejenom proto, že by se tady karta obrátila a naopak by začaly problémy se silnou ukrajinskou menšinou. I když je východní část Ukrajiny průmyslová, kvalita průmyslových provozů není moderní a potřebovala by obrovské investice k transformaci. To by bylo i pro Rusko "silné kafe".
To že by byl Putinův sen posunout
Ruské hranice na západ, se mi zdá jako iluze. Kdyby měl tyto ambice, už dávko by kývnul na nabídky Lukašenka a Bělorusko by bylo součástí "Ruské komunity".
Stálo by to určitě hodně. Nejenom ekonomicky, ale politicky by to bylo složité. Ukrajina by nebyla nic jiného.
Ukrajina by měla být jednotný (to v pojetí Lavrova znamená bez Krymu) a funkční stát.
Současné harašení zbraní u hranic a podporované nepokoje ruské menšiny v administrativních centrech východní Ukrajiny nemají za cíl ovládnout další území Ukrajiny, ale odpoutat pozornost od Krymu. Na Krymu se odehrává klidné převzetí moci a není v zájmu Ruska ke Krymu přitahovat pozornost.
Vytvářením dojmu že existuje nebezpeční
na východě Ukrajiny
se dnes více mluví o všem možném, jen ne o Krymu. A ruská diplomacie ukazuje svoji "vlídnější" tvář. Ujišťuje že o žádná Ukrajinská území nemají zájem a světová veřejnost může být klidná. Dokonce jako důkaz Rusko stáhlo část svých vojsk zpět na základny.
A debata na toto téma otevírá dveře pro jednání, setkávání se na různých úrovních a borcení
zdí. Schopnost Ruské diplomacie je tak velká, že se požadavek federalizace Ukrajiny stává téměř ústředním tématem a naopak v době, kdy by mělo být Rusko v defenzívně, diktuje Ukrajině co by měla udělat a tímto tématem zahlcuje i většinu politiků evropských velmocí. A tak různé sankce jsou sice vyhlášeny, ale když se jedná, mnohé se dá vyřešit.
Další cíl Ruska bude rozdělení jednotné Evropy. To nebude tak složité. Plyn a ropa jsou silnou zbraní a jak připomněl president USA, břidlicový plyn nelze z USA očekávat dříve než za několik let. Tedy nějaké revoluční postoje budou spíš politické deklarace než realita.
V budoucnu se dá očekávat postup Ruska, který přivede Ukrajinu zpět k základní otázce. Jak přežít s drahým plynem a nebýt "kamarád" s Ruskem. To moc nepůjde. Na východě se ve vlnách budou opakovat nepokoje iniciované ruskými agenty, znervózňující ústřední vládu v Kyjevě.
Současný tlak na federalizaci Ukrajiny bude asi úspěšný. Tím se centrální vláda dále oslabí. A až přijde povinnost platit dnešní půjčky zpět, opět se ocitne Ukrajina v okamžiku zásadního rozhodnutí. Větší, nebo menší poslušnost Rusku bude podmínkou jak přežít. Od slabé a nejednotné Evropy se další pomoc nedá očekávat. A to je cíl Putina. Ovládnout Ukrajinu ekonomicky a později i politicky. K tomu nemusí po Ukrajině jezdit kolony ruských tanků.