Question:
Josef Skála, kandidát na šéfa KSČM: Finanční giganti vymýšlí nové
podfuky. „Kavárna“ chystá randál v cizím zájmu. Z čínských investic
mají vítr jen lháři a „tuneláři“

ROZHOVOR „Byli jsme před Evropskou unií a budeme i po ní,“ říká
kandidát na předsedu KSČM Josef Skála. Zato teď nás „omezená suverenita“
dusí čím dál víc. Sociální polarizace dává za pravdu Marxovi. Tak jako
další ekonomická krize na spadnutí. „Doba se vymkla z kloubů a šílí.“
A k tomu mnoho dalšího o české a světové ekonomice i geopolitice.

Množí se varování před příchodem další ekonomické krize. Exšéf Bank
of England Lord Mervyn King například uvádí, že světové hospodářství
je na pokraji další havárie. Česká ekonomka Šichtařová prorokuje krizi s
velkým K, běžně se používá termín „dokonalá bouře“. Ekonomická
bouře prý začne na finančních trzích, které jsou prý přehřáté. Co z
toho může být pravda a v jakém horizontu?

Shakespeare má svatou pravdu. Doba se vymkla z kloubů a šílí. Švindlu „nadějného
růstu“ sekunduje i „levice“ na baterky. A rizika, která jsou na
spadnutí, nastolují mozky jiného ražení – nepočítám-li nás, pár
solitérů zleva. Finanční trhy jsou skutečně „přehřáté“. Ta věta
však neříká o nic víc, než že „pacient má horečku“. Zda si ji uhnal
na slunci, má chřipku, zápal plic – anebo se ozval karcinom – však už
nevysvětluje.

Tady o banální chřipku nejde. Kapitálu se vrací zádrhel akumulace –
řečeno slovy Kapitálu. Tedy nadbytku „volných“ peněz, lačných po
dalším zhodnocení, které však drhne díky deficitu peněz, za něž si
normální lidé kupují hmatatelné statky. Právě o tomto zádrhelu – a ne
jen o mikrospáncích regulace a „děravé legislativě“ – byla už krize
od podzimu 2008. Panstvo, které ji zavinilo, ji k obrazu svému i „vyřešilo“.
A sice „znárodněním“ gigantických ztrát a dluhů, co zbyly po
prasklých „bublinách“ – a „tiskem“ tisíců nových miliard, „krytých“
hlavně tím „toxickým“ odpadem. I ty však – místo, aby pomohly obětem
krize – spadly do klína raubířům spekulantského „kasina“. A navíc za
úrok blížící se nule.

Finanční trhy to „přehřívá“ za situace, kdy se veřejné finance
prohýbají pod nadílkou minulé krize. Tím menší „balíčky“ jsou s to
rozdávat „banksters“ ve chvíli, až jim rupnou i dnešní „bubliny“.
Tím úslužněji se proto předělávají i normy sanace bank. Aby se jejich
bankrotářská manka, „znárodňovaná“ dosud oklikou přes veřejné
rozpočty, směla záplatovat rovnou z vkladů klientů. Říká se tomu „bail-in“
– „sanace z vnitřních zdrojů“. Pokusným králíkem byl Kypr. Tam to
ještě postihlo „jen“ vklady nad 100 000 EUR. Ty nižší garantovaly
starší pravidla EU. Už brzy to ovšem, tvrdí zlé jazyky, může být
klidně jen desetina. Banky by se tak mohly „hojit“ i z každého vkladu nad
našich cca 270 tisíc korun.

Příznačným švindlem je „záporný úrok“. Zatím ho, pokud mi něco
neuniklo, uplatňují jen mnohé centrální banky vůči depozitům těch
komerčních. Toho, co tím jen simulují, by se však dosáhlo právě cestou,
jíž se marně domáhají demokratické síly – progresivního zdanění
neproduktivního kapitálu. „Záporný úrok“, uvalený na „mrtvé peníze
vůbec“, má totiž dominový dopad i na úrok komerčních bank. A trestá
tak i každého, kdo šetří na auto nebo penzi – a žádný kapitál, natož
neproduktivní, nemá. Aby ho zároveň nahnal mucholapkám „investičních
produktů“, slibujících „zaručené zhodnocení“ peněz, které mu ti
samí „banksters“ znehodnocují na standardních účtech. Tím víc „peněz
jiných lidí“ (OPM, other people's money) to „kasinu“, zvanému
finanční trhy, přihrává i touto cestou. O to víc hrozí oči pro pláč i
úsporám, jež na ten hazard přistoupí jen proto, že na běžném i
spořícím účtu ztrácejí hodnotu.

Korunu všemu nasazuje další kulišárna. V podobě „bezhotovostních peněz“,
majících ty „hotové“ postavit už brzy mimo zákon. V některých
skandinávských zemích už se platí jen kreditními kartami. Je to i
hvězdná hodina pro šmíráky v našem soukromí – zahraniční i domácí,
erární i privátní. Je to však i další pojistka, že před dominem „záporného
úroku“ – a „sanací z vnitřních zdrojů“ – už nebude úniku.

Podobných podfuků se rojí ještě víc. Vynalézavost „banksters“ je
nebetyčná. Ten absurdistán drží už jen na kapačkách. Čím později
vypoví i ty, tím drsnější budou následky. Čína v řadě ohledů stagnuje,
její problémy se přelévají do celého světa. Jak hodnotit budoucnost
ambiciózní nastávající velmoci? Považujete za zajímavé její projekty,
kterými se snaží prosadit v zahraničí, například projekt Nové Hedvábné
stezky a některé další investice? Máme se bát čínských investorů, za
kterými mohou být skryty velmocenské snahy Číny?

Čína velmocí prostě je, ať se to komu líbí, nebo ne. Její poslední
století je impozantní. S projekty typu Nové Hedvábné stezky přichází to,
nač se dnešní Evropa jinak nezmůže. Skutečný rozvoj – a na obrovské
ploše. Garance spousty pracovních uplatnění – a to i pro diplomované
talenty. Most mezi ekonomickým potenciálem Asie a Evropy – a tím i šance
na rovnější vztah s „globálním Minotaurem“, jak Americe říká
Varufakis.

Té nabídce je ovšem třeba jít naproti. Čína nikoho na kolenou neprosí.
Bát se těch investic musí jen „tuneláři“, s nimiž nepočítá, a
Minotaurovi pacholci. Čínský prezident míří do Prahy. Fanklub Tibetu,
dokud tam řádil středověký totáč, chystá jarmareční randál. Takový
part – v cizím zájmu proti tomu našemu – který by „kavárna“ nevzala,
zřejmě ani neexistuje.

Jak bude Čína konkurovat Rusku a jeho Eurasijské unii? Chce investovat ve
Střední Asii...

Mezi Čínou a Ruskem jsou logicky na pořadu i otázky, v nichž sedí za
stolem proti sobě. Už třeba cena vzájemně nakupovaných komodit. Peking a
Moskva však mají hlavně zájmy, které je spojují. Nejde jen o verbální
deklarace. Ilustruje to i poslední epizoda. Situace na trhu energií nutí
rozšířit externí financování i Gazprom. Západní banky mají pokyn dělat
problémy. Gazpromu poskytla úvěr čínská banka. Největší, jaký kdy
čerpal. Na pět let a za podmínek, jež z tlaku druhé strany nevytřískají
sebemenší kapitál.

Číně i Rusku jde po krku politika „změny režimu“. Vedení obou zemí
zbavila všech iluzí. O to víc táhnou za jeden provaz. Hlavně ve všem, co
těm intrikám staví plot. Ekonomika obou zemí se v mnohém doplňuje. Tím
snáz se budují i „pozitivní synergie“.

A střední Asie? Nabízí jí snad investice, srovnatelné s čínskými, i
kdokoli jiný? Ne jen do zázemí vojenských základen, majících obklíčit
Rusko i Čínu? Ale skutečného růstu a diverzifikace jeho zdrojů?

Jaký je stav ruské ekonomiky? Jak se vypořádala se sankcemi a nízkými
cenami ropy a plynu? Ekonomické zbraně, provokující „Majdan“ na Rudém
náměstí, jsou klackem o dvou koncích. V případě „sankcí“ jimi
Amerika dusí i Evropu. Sama přitom s Moskvou vesele navyšuje obrat.
Manipulace s cenami ropy i plynu neškrtí jen arabské šejky. Škodí i
americké produkci. Donedávna jen té z břidlice, do níž napumpovaly mraky
peněz i banky a investiční fondy. Teď už však hlásí útlum i korporace,
těžící tradiční technologií. Takové „sadomaso“ mívá v Americe jen
krátký dech.

To „sado“ ruská ekonomika přirozeně cítí. Alarmistické tirády bych
však bral s rezervou. Nahoru vyletěly hlavně ceny luxusního zboží.
Většina Rusů je nekonzumovala ani dřív. Tím víc to ekonomická válka
prohrává politicky. Barometrem jsou ruské televizní kanály – a to i ty
privátní. Na vlasteneckou notu tam duje i většina těch, kdo se dřív „řediteli
zeměkoule“ klaněli až po pás.

V posledním čtvrtstoletí prošlo Rusko lekcí, kterou hned tak nezapomene. Na
to, aby nevábilo dravce, je příliš bohaté. Na to, aby je cizina skutečně
vytrhla, je zas příliš velké. Suverenitu mu zajistí jen masivní
reindustrializace. Jen ta sníží závislost na energetickém exportu – i
importu banálních artiklů. S tím si musí poradit samy i menší země. Tím
méně to kdokoli udělá za Rusy.

To téma má ovšem i rozměr, o němž se česky poníženě mlčí – na
rozdíl od znalejších mozků západně od Aše. Na to, co Washington zkouší
na Moskvu teď, vsadil už Reagan. Amerika byla na prahu velké krize už tehdy.
„Time-out“ jí darovali jen Gorbačov a spol. Tu kořist však už strávila.
Dneska je na tom ještě hůř. A Rusku už rauš „nového myšlení“
nehrozí. „Studenou válkou“ napodruhé riskuje sama Amerika.

Zatímco ekonomika roste, levicoví pozorovatelé kritizují fakt, že běžní
lidé, i v České republice, častokrát růst nepociťují. Tedy že reálné
mzdy a životní úroveň nerostou tak, jak by měly. Stejně tak pokračuje
trend častějšího uzavírání pracovních úvazků jiných než hlavní
pracovní poměr, což vede řadu lidí do příjmové nejistoty nebo rovnou
pracující chudoby. Jak jsme na tom v tomto směru v ČR, jak je na tom
západní Evropa? A co Spojené státy, kde řada lidí „funguje“ na
potravinových poukázkách?

Dnešní vteřina dějin je raritou hned trojmo – a to celého novověku.
Příjem – a přidanou hodnotu – mění stále víc v mimoběžky. Past „pracující
chudoby“ roste jako máloco. Vězí v ní i desítky procent obyvatel „zlaté
miliardy“. Bývá to i dřina na několik úvazků. V pobuřujícím přepychu
se topí i ti, co nic kloudného neumí. Pokud se práce rovnou neštítí,
padají z nich hlavně „ubrané hodnoty“. Tím užší je hrdlo „sociální
mobility“. Z bobánků, narozených „za vodou“, tam najdete i vnoučata. Z
těch, počatých na opačném pólu, poskočí skutečně výš jen stále
tenčí zlomek. Traktáty o „refeudalizaci“ už píší i profesorské
cvikry.

Alibi privátního zisku hlásá, že je odměnou za riziko. Na špici
vertikály kapitálu však neplatí už ani to. Tady se inkasuje lví díl
globálního výnosu – a rizika, ztráty i náklady „znárodňují“ hned
na vstupu. Jak na konto všech, koho živí jen vlastní ruce, tak podnikatelů,
riskujících střechu nad hlavou. A stále víc i veřejných financí. Tím
ovšem padá i to poslední, co z kreditu „konce dějin“ ještě zbylo.

Amerika, máte pravdu, to zahustila nadoraz. Lídr všech rentiérů – dneska
i kdykoli dřív – dluží víc, než celý okolní svět. A zároveň drží
na „potravinových známkách“ celou šestinu vlastní populace. Milionům
rodin zbyl na spaní jen karavan. Je to hodokvas sociálního darwinismu. V
petřínské bludiště mění i kritéria. Točí se hlavně kolem indexů, jak
se zhodnocuje kapitál. Podmínky těch, kdo ho zhodnocují, v nich hrají „marginální“
roli. O tom je celá alchymie věštící „růst“ i „recese“. Tak
hulvátský rozvod s tím, co má ekonomika v původním pojmu, láme i starší
rekordy.

Podle zjištění nevládní organizace Oxfam jedno procento nejbohatších
lidí světa v roce 2015 vlastnilo více majetku než zbylých 99 % populace
planety. 62 nejbohatších lidí světa disponuje stejným majetkem jako 3,5
miliardy dalších obyvatel země. Co tomu říkáte? Kde je příčina? Může
za těchto podmínek vůbec existovat volný trh rovné soutěže? Neškodí
toto svobodnému podnikání? Není například odstraňování obchodních
bariér jenom nahrávkou pro nadnárodní korporace, monopoly a oligopoly, aby
zničily konkurenci malých a středních podniků na národní úrovni? Lze to
vůbec nějak řešit? Jak lze konkurovat takové koncentraci kapitálu? Neměl
v tomto Marx pravdu?

Marxe už „porazily“ i postavičky nesahající mu ani po tkaničky. Víc
než co jiného „vyvracely“ právě vše, co napsal na téma koncentrace
kapitálu – a třídní polarizace. O tom, že „rovná soutěž“ je jen
nekalá reklama – a podstatou kapitalismu je monopol na existenční zdroje.
Akumulace kapitálu z cizí práce, který slabší konkurenci drtí – a sám
se tím víc šikuje do stále strmější vertikály. Zatímco většinu
ostatních krok za krokem „proletarizuje“ – bez ohledu na to, kam se
řadí sami.

Gážisté cirkusu, majícího tu pravdu zadupat do země, se chytili pojmu „proletář“
– a udělali z něj synonymum montérek. Sám Marx jím přitom mínil
každého, z koho kapitál tuneluje nadhodnotu. Všichni ti, kdo to buď neví,
nebo zatloukají, pak tím laciným podfukem i groteskně „triumfují“.
Například banálním „objevem“, že „modré límečky“ vytlačuje
technologický pokrok. Kdo už nemusel k ponku nebo lopatě, ale za
kancelářský stůl, vnímal to jako sociální vzestup. Dokud rostly s
produktivitou práce i příjmy, živila v něm ten dojem i vlastní životní
úroveň.

Kapitalismus na „druhý globální pokus“ však ruší i to. Mantinely,
omezující koncentraci kapitálu aspoň zčásti, boří jeden za druhým.
Příjmová a majetková nerovnost láme rekordy. Jedinému procentu toho
nepatřilo víc, než všem ostatním, ani v obskurních despociích. „Proletář“
má aspoň jistotu výplaty – a zákonné výpovědní lhůty. Statisícům
českých pracovních sil se upírá i to. Jak v montérkách, tak coby „kravaťáci“
mají šanci jen na „živnosťák“. „Svobodného podnikání“ v tom
není ani za mák.

Marxe „vyvrací“ jen notoričtí hlupáci. Erudovanější mozky z něj
pokoutně opisují. Paul Craig Roberts byl za Reagana druhým mužem fiskálu
– a šéfprojektantem „reaganomiky“. Zamlada napsal o Marxovi celou knihu.
Kapitál je náročné čtivo. Bez adekvátní erudice se zvládá jen těžko.
Marx ovšem magnetizuje i kratšími texty. Nově i studenty ekonomických
fakult v Americe. Tady je, zjistila nedávná studie, vůbec nejčtenějším
titulem Komunistický manifest. Až po něm následují Adam Smith, Ricardo,
Samuelson – natož Hayek či Milton Friedman. U nás jsme zatím „sto let za
opicemi“. Je to znát.

Podle statistického úřadu poklesla v letech 2007 až 2014 reálná kupní
síla americké domácnosti (respektive její medián) po započtení inflace o
čtyři tisíce dolarů... Opět. Nenahrává současný systém velkým
korporacím na úkor střední třídy?

Reálný příjem většiny amerických domácností je na úrovni počátku 70.
let. Roky tu díru doháněly na dluh. Ten je teď dohání i s úroky. „Střední
třída“, typická pro „tři zlaté dekády“ po válce, se ztrácí před
očima. Příčin je víc. Ta, od níž vede největší pupeční šňůra, se
však „zatlouká a zatlouká“. Velkokapitál si „střední třídu“
pěstoval jen po dobu, kdy byl vystaven systémové výzvě. „Katastrojka“
ho toho „nutného zla“ zbavila.

Teď si „pýcha moci“ – řečeno s Williamem Fulbrightem – vystačí i
bez širší sociální opory. Koho si dřív hýčkala, toho dnes drží v
šachu. Dluhovou pastí i jinými formami existenčního nátlaku. „Americký
sen“ hlásá pravý opak. Za tvrdou práci slibuje šanci mířit výš.
Lepší život pro každou novou generaci. Dnešní ročníky na startu jsou na
tom mnohdy hůř než vlastní rodiče. Tak absurdní zpátečka má své meze.

Signálů, že se k nim blíží, přibývá. Takže aspoň dva. Sanders je „demokratický
socialista“. Kampaň mu financují statisíce dárců. Po 30 dolarech v
průměru. Hillary prosazují „banksteři“, zbrojaři i válečnická
vrchnost a masová média. Přesto se Sandersem leckde prohrává. Krajně „nesystémovým“
kandidátem, byť úplně jiného typu, je i Trump.

Pokud jde o druhý z těch signálů, tuhnou z něj rysy. Americká policie se
vyzbrojuje jako na regulérní válku. Na nácvik pouličních bitev si už
pořídila i celé „umělé město“.

Není to tak, že střední třída nese na svých bedrech hlavní daňovou
zátěž – dotuje nadnárodní korporace i sociálně slabé či
nepřizpůsobivé?

Na téma, kdo koho dotuje, je i poslední kniha Josepha Stiglitze, laureáta
Nobelovy ceny za ekonomii a bývalého hlavního ekonoma Světové banky. Nebo
komentáře Roberta Reicha, za Clintona ministra práce – a třeba i letošní
první číslo Foreign Affairs, věnované sociální polarizaci. Také spousta
dalších zdrojů se shoduje, že větší díl svého příjmu než „Big
Business“, odvede na daních i dělník z automobilky či řadový personál
KFC.

„Střední třída“ dotuje korporace i tam, kde dřív nemusela. Například
strmě rostoucími náklady na vzdělání, bez něhož je lepší uplatnění
bez šance. Teď ale i statisíce jeho absolventů berou zavděk platy
recepčních, číšníků, portýrů či pokladních. Tím hůř pak splácejí
i půjčky, bez nichž by nedosáhli na diplom. Za situace, kdy jim je k ničemu.
Publicistika, absolutizující břemena „střední třídy“, ovšem i
cíleně mlží. Stále víc těch, koho do ní stále řadí, tam fakticky už
nespadá – nebo balancuje na samé hraně. Oč víc musí škudlit,
zadlužovat se a pak před těmi závazky kličkovat, tím nutkavěji lpí
mnohdy aspoň na pomyšlení, že jsou „přeci jenom něco víc“. Tím snáz
se jim vtlouká do hlav, že viníkem jejich martýria jsou ti „ještě níž“,
které „musí dotovat“. Něco na způsob české demagogie o „zneužívání
dávek“. I ta často zabírá víc právě u lidí, co nad propastí
sociálního vyloučení vrávorají sami. Spojit jedni i druzí síly, panstvu
by hořela koudel pod šimpánem. Tím víc se investuje do toho, aby to viděli
vzhůru nohama.

Jaké je ideální místo České republiky na ekonomické mapě světa a co by
mělo Česko změnit? Například Ilona Švihlíková doporučuje podporu
mikroekonomiky. Kde je tedy cesta? Co podporovat? Export do zemí BRICS?

Někteří investoři od nás dezertují už proto, že si sem přišli jen pro
lukulské „investiční pobídky“. Na jedno pracovní místo to někdy
dělalo i několik milionů. Investoři se ráčili nabalíkovat – a zvednout
kotvy. Poptávku po levné práci však snižuje hlavně technologický pokrok.
Řadu výrobních oborů to vrací do zemí, které je dosud vyvážely za
lacinou prací.

Nic proti podpoře „nejmenších českých podniků“, mají-li skutečně
perspektivní program – a není-li to jen habaďůra, maskující další „tunel“.
Nám ovšem chybí hlavně ekonomická strategie a koordinovaná politika. Tak,
aby precizovala reálné šance na konkrétních trzích – a těm šila na
míru výrobní a distribuční programy, odpovídající našim specifickým
možnostem. Hlavně obory a projekty, generující kvanta přidané hodnoty –
za niž se právě nám ovšem také platí. A nabízející důstojnou šanci i
kvalifikované práci. V zemích, před nimiž tu „mainstream“ leze po
břiše, to koordinuje stát. U nás se to má dodnes za „etatistickou“
svatokrádež. Řada inovací, často skutečně převratných, se tu přitom
rodí stále. Jak co do marketingu, tak finančního zázemí jsou však – až
na pár světlých výjimek – odkázány na zahraniční zdroje.

Doby, kdy jsme vyváželi investiční celky na klíč, jsou ty tam. „Kdo za
to může,“ je veřejným tajemstvím. Ztracený status nám vrátí jen
politika, jež se s tím dědictvím rozejde nadoraz. A místo sklapovaček „spojenecké
vděčnosti“ – i atavismů opačným směrem – prosadí racionální
ekonomický kalkul. Spousta vývozů západním směrem nás drží v krajně
subalterní pozici. Leckdy na samé hranici únosnosti. Na trzích, kde jí to
nehrozilo – a měla tam navrch i co do kvality a know-how – to doháněla
už „první republika“. A už před ní i český průmysl za monarchie.
BRICS je největším z podobných trhů dnes. Technologií i kvalitou nám už
v lecčem ukazuje záda. Tím víc to chce nohu do dveří tam, kde se tak
ještě nestalo.

Pro některé by rozpad EU byl katastrofou, pro některé požehnáním.
Dovedete si představit lepší Evropu bez EU? Jak by naše země dokázala
hospodářsky obstát bez EU? Stala by se „kořistí Ruska“, jak slyšíme v
podstatě pokaždé, když se o rozpadu EU mluví?

Jak že to říkával Palacký? Byli jsme před Rakouskem, budeme i po něm? S
EU je to podobně. Místo jalových vášní – o pohromě, či požehnání
– to chce rozum do hrsti, dokud je čas. Dnešní EU je docela jiná, než v
době našeho vstupu – natož ještě o pár let dřív. Že by se vše, v
čem očividně chřadne a degeneruje, obrátilo k lepšímu, postrádá
viditelný důvod. O tom, kam až její eroze dojde – a čím to skončí pro
nás – budou rozhodovat ti, kdo v ní hrají první housle. Nás postaví
před hotovou věc. Že to nebude o „solidaritě“, ale právu silnějšího,
neví jen beznadějný fanatik.

Je to křižovatka vyžadující státníky, a ne Hujery. Politiky, nadané
panoramatickou optikou. Schopností podnikat včas i praktické kroky.
Identifikovat priority národního zájmu. Získávat pro ně všechny dostupné
spojence. Být připraven na všechny varianty. Od zachování EU ve víceméně
dnešním tvaru – až po její výraznou redukci. Jak v teritoriálním, tak
věcném smyslu. Zdá se vám, že s tím někdo už aspoň začal? Dá se to
čekat od kariér, vyhnaných prášky „spojenecké věrnosti“?

Až bude ještě hůř, vynutí si to střídání stráží. Ty nové však
zdědí „snědený krám“. V zemi, kterou ty dosavadní degradovaly na cizí
kolonii, tentokrát v srdci Evropy – za pár nicotných postů i kont v
daňových rájích. Pak bude ovšem „košile bližší než kabát“ i tam,
kde mají od naší ekonomiky klíče. Poprava OKD vysílá zprávu, jíž
nerozumí jen trouba nebo poskok. Tím víc to chce pracovat na alternativách
už teď.

S tou „ruskou kořistí“ je to jako s čertem na zlobivé děti. Strašidlo
nesmí hlavně opustit tajuplnou tmu. Jinak je totiž jen pro smích. Co
konkrétně by se tu stalo „ruskou kořistí“? Jestliže skoro vše, co
vynáší zisk, už v cizích rukou je? Včetně karlovarských hotelů – i
řady jiných kapacit – které si ruské subjekty už koupily?

Z předchozí otázky zcela vydělme dohodu TTIP. Jakým způsobem se ve vás
osobně vyvíjí úvaha ve smyslu „podepsat, nepodepsat“? Jak nahlížíte
na současný stav procesu ratifikace TTIP?

V klepetech „omezené suverenity“ už jsme. TTIP má dorazit i její
vyzáblé torzo. Nastolit absolutní monarchii velkých prachů. A všemu, co
jí ještě stojí v cestě, vzít oporu ve vymahatelném právu. Nás to
postihne o to víc, že jsme jen kandrdas i v Evropě. Vláda do toho chomoutu
poleze sama a po čtyřech. Právo veta má však i parlament. Tím větší
musí pocítit tlak. Jako celek – i každý jednotlivý poslanec, ochotný
národní zájem prodat. Funguje to. Musí se chtít. Minimálně tak, jako
když hrozilo, že se v Brdech rozvalí jeden z dílů cizí „jaderné triády“
– a nás změní v cíl prvního protiúderu.

Jak vážně v současné době vypadá hrozba ještě většího zbídačení
třetího světa, zejména Afriky, v důsledku klimatických změn? Čili,
bouře, záplavy a zejména sucho. Geolog Václav Cílek často opakuje, že v
důsledku těchto procesů se můžeme „těšit“ na další migrační vlny
do Evropy. Má pravdu? Existuje nějaké řešení? Václav Cílek není z těch,
co malují čerty na zeď. „Třetí svět“ je drancován už třetí
století – a leckde i déle. Proměna v „banánové republiky“ – či
bonanzu zahraničních těžařů – mu vnutila ekonomickou strukturu,
demolující jeho přirozené zázemí. Plení miliardy životů i přírodu.
Plodí humanitární kalamity. Miliony migrantů vyhání už desítky let.
Třeba v arabských „naftokraciích“ tvoří větší díl pracovní síly,
než v západní Evropě i Americe dohromady.

Dosud to ovšem byla nabídka, jdoucí panské poptávce naproti. Z vlny,
valící se Evropou teď, však už trčí i hrot vzpoury. Pěsti na vrata
metropolí, co „globalizaci“ všeobecné hojnosti jen naslibovaly. A
nadělily ji jen hrstce kompradorů – kdežto ostatní masu drží pod prahem
důstojnosti. Především to je to nové, čím stěhování národů míchá
kartami, v nichž jde i o nás. Panstvo, mající to na svědomí, to chce „rozepsat“
i zemím a vrstvám, jež nikoho jaktěživ nedrancovaly.

Tu demagogii odrazí jen zpráva, mířící až k jádru věci. Řešením je
jen masivní reparace – na účet těch, komu z „třetího světa“
napadaly zlaté cihly. V podobě rozvojových investic, které mu vrátí práci
a elementární důstojnost – a zkrotí i ekologická rizika. Nic
polovičatějšího to stěhování už nezastaví. Právě to se však nerodí
ani v zárodku. Čím později na to dojde, tím víc bude mezitím na koni
fanatismus všeho druhu. Ve „třetím světě“ – i v samotné „pevnosti
Evropa“.

„Elity“ se k tomu nemají. Pouštět žilou umí jen nám. Právě o tom se
zdá být i barnumsky avizovaný „plán B“, který začaly kuchtit v Bruselu
minulé pondělí. „Muslimští bratři“ z Ankary se sice „zavázali“,
že začnou migranty, které nám expedovali, brát zpátky. Jen ale pod
podmínkou, že Evropa místo nich přijme jiné – „kus za kus“. Turecký
pašalík tak dostane další miliardy přesto, že spustil totalitní teror i
doma. V situaci, kdy si vraždou ruského pilota zadělal na sankce, které ho
vyjdou na desítky miliard. A pokleslá reputace Turecka sráží dolů i
příliv turistů z jiných zemí. „Plán B“ tak zatím vypadá spíš jako
„záchranný balíček“ Erdoganovi. Zvlášť vytrucuje-li si i bezvízový
režim s „Schengenem“. Lepší dárek si export chaosu a teroru do Evropy
přát snad ani nemůže.

Geneticky modifikované potraviny, téma diskusí o chudobě a kvalitě výživy.
Jste pro jejich další rozvíjení? Souhlasíte s tvrzeními, že nejen
geneticky modifikované, ale i jiné potraviny pochybné kvality začínají
být problémem výživy chudší části obyvatelstva zejména v USA? Páteří
amerického marketingu je „three-tiers concept“. Tedy prodej v zásadě
stejného produktu, nabízeného ve třech kvalitách – „good“, „better“
a „the best“. „Globalizace“ to změnila v univerzální praxi. Velice
markantně i v případě potravin. A to jak pro „třetí svět“, tak třeba
i Českou republiku – oproti „staré Evropě“. Hordy bruselských
byrokratů sepisují směrnice, jak nesmí vypadat kyselá okurka. Které jablko
je „podměrečné“, a vhodné tak už jen na mošt. Kam všude nelze napsat
„máslo“ nebo „rum“. Seznam té idiotské buzerace je samozřejmě
ještě mnohem delší. Zato zákaz prodávat to samé – ve stejném balení,
ale úplně jiné kvalitě – si nikdo sesmolit netroufne. U nás ta nižší
přitom stojí mnohdy víc, než ta vyšší hned za Rozvadovem.

Nejde jen o chuť. Internetem kolují i vážnější expertízy. Špičkoví
odborníci tu varují před fatálními zdravotními riziky. Naše kuchyně je
dnes, papírově vzato, zdravější než ještě docela nedávno. Počet
klientů onkologických klinik se však téměř zdvojnásobil. Za pouhých
deset let a v době, kdy se prý životní prostředí radikálně zlepšilo.
Kde se ta expanze rakoviny bere? Čím to, že napadá stále mladší ročníky?
A hlavně tlusté střevo i jiné orgány, kde hraje klíčovou roli právě to,
co jíme a pijeme? Je to jen nahodilá synchronie?

V Americe zarazí i jiná věc. Obezita – často tak obludná, jak ji Evropa
skoro nezná – je tu typická pro příjmově nejnižší vrstvy. Ještě v 80.
letech to byl okrajový jev. Už na prahu století však doslova zaplavil ulice.
Přemírou kalorií tu bude jen u pár procent. Potraviny, upravené geneticky
– či z chovů, přikrmovaných anaboliky - však konzumují hlavně tyto
vrstvy. Dá se kauzální vazba vyloučit i tu?

Atlas všech rizik, spojených s GMO a „urychlovači růstu tkání“, se
teprve rodí. Co chvíli přibude nový signál. Z posledního v pořadí mrazí.
Tvrdí totiž, že jsou to právě geneticky upravené potraviny, co lidské
organismy zbavuje i reprodukční schopnosti. Ten zdroj to spojuje i s tím, co
z jistých sejfů uniklo už před pár lety. Optimální počet světové
populace – stálo v té „studii“ – je v řádu 1–1,5 miliardy. A vše
nad tuto hranici je pro byznys už jen přítěží. Je to jen „konspirační“
folklór? Nebo něco víc?

Ve světle všeho, o čem jsme hovořili... Jaké ekonomické recepty nyní
potřebuje vyspělý svět? Novátorsky levicové typu nepodmíněný základní
příjem, zdanění neproduktivního kapitálu, zdanění vyšších příjmů,
,,fair trade“ uspořádání vztahů mezi chudými a bohatými zeměmi... Nebo
konzervativně pravicové, tedy vyšší odpovědnost jedince, odbourávání
sociálního státu, snižování daní, liberalizace trhu práce? Nebo „národní
kapitalismus“ typu Ruska a Číny, kde stát je v určitých oblastech velmi
silný, kontroluje strategická a síťová odvětví, na druhé straně jsou
tam nízké daně, snaha odbourávat byrokratickou zátěž...

Pravice, schovaná za liberální frázi, je u cíle. Překročit vlastní stín
už nemá kam. Ztuhla ve sfingu asociálního inženýrství. Těm „za vodou“
to lahodí. Opačný pól už jen dráždí. Toho se zastane víc i Orbán a
Marine Le Penová. Dělat z nich fašisty je nesmysl. Z těch, kdo jim funí do
zátylku, však už mnohdy ne.

„Reformní“ levice vzdala i reformy, které by kapitalismus polidštily
aspoň zčásti. Teď už se pere jen o koryta, která ho odlidšťují. Svět
změní k lepšímu jen síly nalevo od ní. Jen jim tak zůstal i terén, kde
se dřív utkávala soc.dem. s liberálním reformismem. Levici, která není na
prodej, to nabízí nevídanou šanci. Rubem je zákeřná past. Tkví v tom,
nakolik „reformovatelný“ je vůbec ještě svět, sevřený krunýřem
dnešní ekonomické a politické moci.

Restituce všeho, oč „sociální stát“ už přišel – a naopak jeho
další expanze – je imperativem lidských práv, visících na dnešním
oltáři hned nahoře. Je to však i jeden z klíčových směrů, jak děsivé
disproporce dnešní ekonomiky aspoň zmírnit. Jenže už její dnešní provoz
– a tím i financování sociálních položek – se zvládá jen za cenu
dalšího zadlužování. Gordický uzel rozetne jen zásadní redistribuce
příjmů. Ta je však tím posledním, nač „elity“ přistoupí po dobrém.
Skutečnou změnu přinese až demokratizace vlastnické struktury. Základy se
jí přitom dají klást už dnes. Například expanzí veřejného sektoru
všude tam, kde ten privátní očividně selhává – anebo si z veřejného
dělá dojnou krávu.

Pokud jde o jiné reformní inciativy už dnes, osobně považuji za klíčové
ty, jejichž cílem je redukovat parazitní rentu – i prostor, v němž si
finanční „kasina“ smí hrát s „penězi jiných lidí“. Nejenom cestou
„sektorového“ zdanění, ale i přímých mantinelů. Jen to vytvoří
zdroje i na „základní nepodmíněný příjem“, zkracování pracovní
doby i další humanizující kroky na opačném pólu. Razit ty požadavky,
aniž se udeří na jejich skrytý rezervoár, znamená koledovat si o stigma,
že je to levice, kdo chce veřejnou kasu zadlužit ještě víc. A přihrávat
falešné alibi „elitám“, které nás do dluhové pasti ženou i nad
ohlodaným torzem „sociálního státu“.

Nepančovaná levice musí být oázou naděje. Na ale za cenu, že sama živí
iluze. A dělá tak, jakkoli bona fide, užitečného idiota. To není pozvánka
do čekárny, jak to dopadne. Ale kostra manuálu, jak na to. To, s čím levice
přichází, nesmí znít jako dobromyslná suplika, jíž chybí vlastně jen
pár poslaneckých hlasů – takže to možná napraví už příští volby. V
poloze parlamentních tisků osloví jen hrstku. Chce to panorama reálných
zájmů – a jejich demarkačních čar. Legitimních nároků – a žáby na
prameni. Teprve pak se legitimní požadavky stanou silou, opřenou o vůli
angažované většiny. Až jí dají i politický tvar.

Jen tak má znovu šanci i to, co se už zdávalo banalitou. Dnešní
produkční potenciál by uměl jak „nepodmíněný základní příjem“,
tak kratší pracovní dobu i řadu jiných civilizačních skoků. Škrtí ho
bludný kruh, v němž střečkuje akumulace kapitálu. I mnohem skromnější
cíle jsou tak reálné až za jeho horizontem. Až to rozcestí nastane,
začínat od nuly by bylo pozdě. Návrhy, atakující už dnešní poměry,
musí mít i strategický rozměr. Právě tím jsou levice a „levice“ k
rozeznání. Už na první pohled.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Jozef Banáš: USA smrtelně potřebují bohatství Ruska. Vymývání mozků.
Je jasné, o co se hraje, ale mlčí se o tom

Nad vztahem výsledku amerických prezidentských voleb a situace v Pobaltí se
na serveru Aktuálne.sk zamýšlí slovenský spisovatel a publicista Jozef
Banáš.

Podle jeho názoru ze všeho, co se děje v USA v souvislosti s prezidentskými
volbami, je jasné jedno: Wall Street a zbrojařská lobby vítězství Trumpa
nedovolí. Nemohou. „Mít v čele státu muže, který hlásá dialog s Ruskem,
rozpuštění NATO a uvolnění napětí, je nepřípustné. Bez napětí a
lokálních válek kšeft se zbraněmi nefunguje,“ píše Banáš.

V kontextu očekávaných výsledků amerických voleb pozoruje také vývoj
situace v Pobaltí. „Posilování NATO v oblasti je nejen strategickou
odpovědí na jejich zbabranou akci na Ukrajině, ale je třeba si uvědomit,
že Pobaltí je v jistém smyslu výchozím bodem do Arktidy. Když vezmeme v
úvahu skutečnost, že USA se svými necelými pěti procenty obyvatel světa
spotřebovávají téměř 50 % světových zdrojů, je jasné, že při této
nenasytnosti se zdroje dostupné v USA vyčerpávají a je třeba je hledat tam,
kde ještě jsou. Například v Rusku a Arktidě,“ domnívá se Banáš.

Je jasné, o co se hraje v Pobaltí

Poukazuje na to, že v ruském arktickém regionu je asi 80 % dosud objevených
severních ropných ložisek. „V případě jejich čerpání bude světové
ceny určovat lídr na trhu ropy a plynu, kterým bude Rusko. Navíc, v této
oblasti jsou zásoby uranu, zlata, mědi, niklu, železa, wolframu, diamantů.
Pokud by USA poškodily ruský arktický region, položí Rusko na kolena.
Takže je jasné, o co se hraje v Pobaltí. Proto Rusové, poučení nejen
Stalinovým selháním před začátkem druhé světové války, ale i
věrolomností Západu v Sýrii, Libyi, Iráku, Afghánistánu či na Ukrajině,
nečekají. Kaliningradská enkláva má jediný ruský nezamrzající přístav
v Baltském moři – Baltijsk, který je domovským přístavem baltské
flotily. Do Kaliningradské oblasti, která je v obklíčení NATO, přesouvají
raketový systém Iskander, schopný nést jaderné hlavice,“ píše dále
Banáš.

Upozorňuje, že to, jak vyvolat napětí, si Američané vyzkoušeli na
Ukrajině. „Stačí vyprovokovat národnostní vášně a ‚už to jede‘. Z
celkového počtu obyvatel Lotyšska je 27 % Rusů, jen v samotném hlavním
městě Rize tvoří 50 % obyvatel. V Estonsku je 25 % Rusů, v hlavním městě
Tallin je jich 37 %. Litva má asi šestiprocentní ruskou menšinu, přičemž
v hlavním městě Vilnius je asi 14 % Rusů,“ vypočítává Banáš.

Aby to v Pobaltí „začalo“, stačí malá jiskřička

Mediální vyvolávání obrazu Ruska ohrožujícího Litvu, Lotyšsko, Estonsko
a Polsko je podle Banáše tradiční americko-bruselsko-berlínskou mediální
předehrou ke zvyšování napětí. „Frankfurter Allgemeine Zeitung přinesl
nedávno na titulní straně komentář k situaci v Pobaltí s jasným názvem:
Strach před ruskou bleskovou válkou. Ale ani slovenské vymývače mozků
nezaostávají a oslavují rozhodnutí NATO rozmístit v tomto regionu čtyři
tisícovky vojáků,“ píše dále Banáš.

Přiznává, že obavy pobaltských států a Polska z Ruska jsou v důsledku
jejich trpkých zkušeností se sovětskými bolševiky oprávněné. Otázkou
však je, nakolik se dnešní Rusko pod vedením Vladimira Putina podobá
stalinskému Sovětskému svazu.

Vsadím se, o co chcete

Britský ministr obrany Fallon to řekl jasně: „Vyšleme tímto signál
spojencům, že jsme připraveni je bránit před trvalou agresí Ruska.“ „Fallonovi
připomínám, že jeho ‚předchůdce‘ Chamberlain též slíbil ochránit
Čechy a Slováky ‚před trvalou agresí Německa‘, a jak Britové svůj
závazek ‚dodrželi‘, už Fallon asi zapomněl,“ podotýká Banáš.

Svěřuje se s tím, že je ochoten se vsadit, o co chcete, že když se
prezidentkou USA stane Hillary Clintonová, situace v Pobaltí se prudce
zhorší přesně podle vzoru Ukrajiny. „Ovšem v případě konfliktu
kteréhokoliv pobaltského státu s Ruskem to už bude jiná káva než na
Ukrajině,“ poznamenává Banáš.

Celý text ve slovenštině je ZDE.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Jsem naprosto šokována... Do redakce přišel dopis. Toto prý prováděli
vysokoškoláci během státního svátku

Paní Vladimíra Antošová si ve svém dopisu zaslaném naší redakci
postěžovala na chování studentů školy UMPRUM v Praze. Vadilo jí, jakým
způsobem reagovali na demonstraci 17. listopadu, která se uskutečnila na
náměstí Jana Palacha v Praze.

„Jsem naprosto šokována chováním studentů, kteří neváhali zneuctít
jeden ze státních symbolů, a to hymnu České republiky! To, že vyvěsili z
oken transparenty s textem Miluji islám a snažili se rušit průběh povolené
demonstrace reprodukovanou hudbou, je odsouzeníhodné,“ zmínila Antošová s
tím, že studenti pouštěli hinduistickou hudbu.

Naprosto neodpustitelné však podle ní je to, že i přes výzvu k vypnutí
hudby a zdůraznění, že se bude hrát státní hymna, došlo ještě k
navýšení hlasitosti. „Vzhledem k tomu, že byl státní svátek a tudíž
byly školy uzavřeny, je jasné, že je do objektu musel někdo pustit a
tudíž se vše dělo s vědomím vedení školy,“ domnívá se autorka dopisu.

„Pokud takto vychováváte naše mladé lidi k naprosté neúctě nejen ke
státním symbolům, osobě prezidenta republiky, ať už jím je kdokoli, ale
též k ignoraci pojmů jako je úcta, pokora, vlastenectví a ještě je
podporujete v protiprávním jednání, předpokládám, že jste natolik
zodpovědní a vyvodíte směrem k sobě důsledky,“ dodala a vyzvala vedení
školy k vyjádření a studenty k omluvě.

Celý text Vladimíry Antošové:

Dobrý den, ráda bych se vyjádřila k chování studentů Vaší školy při
včerejší demonstraci na Náměstí Jana Palacha v Praze.Jsem naprosto
šokována chováním studentů, kteří neváhali zneuctít, jeden ze
státních symbolů a to hymnu České republiky ! To že vyvěsili z oken
transparenty s textem miluji islám a snažili se rušit průběh povolené
demonstrace reprodukovanou hudbou ( o jejich hlouposti hovoří jasně to, že
nešlo o hudbu islámskou ale hinduistickou) je odsouzeni hodné ale to, že
přes výzvu k vypnutí hudby. a zdůraznění, že bude hrát státní hymna
došlo ještě k navýšení hlasitosti je naprosto neodpustitelné !!! Vzhledem
k tomu, že byl státní svátek a tudíž byly školy uzavřeny, je jasné, že
je do objektu musel někdo pustit a tudíž se vše dělo s vědomím vedení
školy ! Pokud takto vychováváte naše mladé lidi k naprosté neuctě nejen
ke státním symbolům, osobě prezidenta republiky ať už jim je kdokoli, ale
též k ignoraci pojmů jako je úcta, pokora, vlastenectví a ještě je
podporujete v protiprávním jednání, předpokládám, že jste natolik
zodpovědní a vyvodíte směrem k sobě důsledky. Ocenila bych, kdyby se k
incidentu vedení školy veřejně vyjádřilo a dotyční studenti se omluvili
! : S pozdravem Vladimíra Antošová : Fotogalerie: - Uliční 17. listopad :
Fotogalerie: - Bobošíková v akci : Fotogalerie: - Studenti a Pithart

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Ruská Bílá kniha o Sýrii byla prezentována v RB OSN

Rusko představilo v RB OSN Bílou knihu o aktivitách USA v Sýrii, jež měly
za následek velký počet obětí mezi civilisty a velké škody, prohlásila
na brífinku mluvčí ruského ministerstva zahraničí Maria Zacharovová.

Vysvětlila, že jde o fotografické materiály vojenských aktivit USA a jejich
spojenců v Sýrii. „Tyto fotografické materiály tvoří základ Bílé
knihy o Sýrii, kterou Rusko prezentovalo v RB OSN," sdělila Zacharovová.

„Její materiály jsou analyzovány a komentovány, uvádějí se jako
nepopíratelná fakta. Stejně tak používá americké ministerstvo zahraničí
materiály Bílých přileb a dalších pochybných nevládních organizací,
avšak odmítá komentovat dokumentární svědectví, jež byla úředně
připravena a předána jako oficiální dokument Radě bezpečnosti OSN. Proč
je tomu tak, není vůbec jasné," řekla diplomatka.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Protesty proti Trumpovi: Láska zvítězí nad nenávistí, volají tisíce
lidí v New Yorku, v Los Angeles a Chicagu

Ve Spojených státech už několikátý den pokračují protesty proti zvolení
Donalda Trumpa 45. prezidentem USA. Tisíce lidí pochodují ulicemi New Yorku,
Los Angeles, Portlandu a dalších měst a dávají najevo, že se jim ani
trochu nelíbí, že by v Bílém domě měl zasednout Trump. Lidé mají obavy,
že tento muž ohrozí jejich občanská a lidská práva.

Skandování hesel „tohle není můj prezident„ a „láska vítězí nad
nenávistí“ se podle informací zpravodajské agentury Reuters nesou z hrdel
tisíců lidí ve městech po celých Spojených státech. Nejmohutnější
protesty o víkendu zmítají New Yorkem, Los Angeles a Chicagem. Policie v
Portlandu ve státě Oregon oznámila, že ke zklidnění protestů použila i
střelné zbraně. Nikdo nebyl zabit, ale asi dvacet osob bylo zatčeno.
Napětí eskalovalo poté, kdy policie vyzvala demonstranty v Portlandu, aby se
rozešli. Ti však rozkaz neuposlechli a začali na policisty házet zápalné
láhve.

Dvaašedesátiletá Mary Florin-McBrideová pochoduje New Yorkem a podle
vlastních slov je zděšená. „Jsme zděšeni tím, jak neuvěřitelně
nekvalifikovaný, mysoginní, rasistický člověk byl zvolen. Na platformě
plné nenávisti,“ kroutí hlavou dáma pracující v bance, která si nesla
transparent „Ne fašismu v Americe“.

Lidé na demonstracích si nesou i mexické vlajky či vlajky gayů a leseb.
Občané oznamují své obavy z toho, co teď bude se řadou menšin žijících
ve Spojených státech. Tyto obavy potvrzuje i šestačtyřicetiletá Evelyne
Werzolová. Přišla do Spojených států z Jihoafrické republiky, odkud
prchla kvůli praktikám policejního státu. „Viděla jsem utlačování
lidí a jsem smutná z toho, co se děje s americkým snem. Přišla jsem, aby
žil dál,“ prozradila.

Protesty probíhají s ohledem na jejich rozsah celkem pokojně. Stojí za
pozornost, že Donald Trump původně protesty odsoudil jako neférové, ale
později na sociální síti Twitter napsal, že vítá občanskou angažovanost
svých spoluobčanů. Prý věří, že se národ nakonec sjednotí a všichni
společně budou na Ameriku opět hrdí.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Jsme na pokraji kolapsu. A do vesmíru se neodstěhujeme, na to nespoléhejme,
nadnáší český vědec zásadní úvahu. A má řešení

„Za co platí Evropa?“ V historických i geografických souvislostech
popisuje vědec Boris Valníček důvody, proč „se masy obyvatel začaly
dobývat do Evropy“. Své aktuální zamyšlení poskytnul Parlamentním
listům. Doktor Valníček za války působil v domácím odboji, pracoval v
Astronomickém ústavu ČSAV a vedl také astronomickou část kosmického
výzkumu programu Interkosmos. Doktor věd Valníček velmi úspěšně také
publikuje, vydal 150 odborných prací.

Za co platí Evropa?

Asi se mnoho současníků dívá s podivením na to, co se odehrává na
jihovýchodě a jihu od evropských zemí, a kladou si otázku, jak je to
možné, že se masy obyvatel těchto zemí začaly dobývat do Evropy.

Bohužel, podivení není na místě. Došlo prostě k situaci, k níž dojít
muselo, především v důsledku předchozího vývoje.

Když se podíváme do historie zemí Afriky, Blízkého i Dálného východu,
pak musíme konstatovat, že současný stav je jen následek stavu minulého.
Počínaje 17. stoletím docházelo k zotročování obyvatel v řadě těchto
zemí – už od r. 1619 na území Spojených států byli přiváženi z
Afriky první černošští otroci (otroctví v USA skončilo až o dvě
století později, v polovině 19. století).

V 19. století nastal rozvoj objevných cest v Africe a v Asii, následkem byla
kolonizace řady zemí. V Africe došlo k dělení kontinentu mezi osm
evropských států, takže počátkem 20. století, r. 1900, je rozdělena mezi
Anglii, Francii, Německo, Portugalsko, Španělsko, Belgii, Itálii a Turecko.

Po prvé světové válce Afriku opustilo Německo, a ostatní státy si jeho
podíl rozdělily. Po druhé světové válce došlo sice k osamostatnění
některých zemí (Libye, Somálsko, Tunisko, Maroko, Ghana, Egypt), ale r. 1957
stále 6 evropských států ovládalo řadu území:

Stát Plocha x 1000 km2 Obyvatel x 1000 Francie 10537 42718 Anglie 5001 63390
Belgie 2398 16580 Portugalsko 2060 11327 Itálie 514 1269 Španělsko 308 1102

(Prof. Vlastislav Haufler, Afrika, 1957, Pedagog.naklad.)

Celková rozloha kolonií byla 69 % kontinentu. I když v pozdějších letech
se řada dalších oblastí osamostatnila, vliv koloniálních mocností tam
zůstal dodnes. A má rozhodující vliv i na současný vývoj. I když řada
států, které tam vznikly, má vlastní vládu, neplatí to o ekonomice.Ta je
převážně v rukách koncernů, ovládaných bývalými koloniálními státy,
navíc s podílem Spojených států. Jedná se především o těžbu všech
možných surovin, ať už jsou to kovy, ropa, drahé kovy, diamanty apod.
Výnosy ovšem plynou do ciziny, takže v místě zůstává jen levná
pracovní síla, vlastní průmysl se nerozvíjí stejně jako např. školství,
zdravotnictví a infrastruktura všeho druhu. Životní úroveň je nízká, a
tak – asi i pod vlivem televize, filmů, příp. internetu – narůstá touha
po lepším a pohodlném životě rozvitých zemí. Nemalý podíl na tom má
také řada místních válek v důsledku kmenových sporů, často živených
odjinud, zejména v Súdánu, Nigérii, Lybii, Angole, Somálsku, aj. V
poslední době je to pak činnost Islámského státu, který usiluje zřejmě
o sjednocení rozptýlených hnutí a jejich ozbrojených složek. Nedá se
vyloučit ani možná snaha o obnovu Osmanské říše, která svého času
obsahovala balkánské státy, Řecko, značnou část severní Afriky a Sýrii
s Irákem, včetně Turecka. Prvá prohlášení IS to naznačovala.

Stejně je tomu v zemích Blízkého východu a Asie. Tyto oblasti jsou
dlouhodobě vystaveny územním sporům a místním válkám, přitom v době
celkem nedávné i v současnosti.

Takže Afrika a Blízký východ jsou oblasti politicko-ekonomické nestability.
V současnosti se na tom nejvýznamněji podílí Syrie, která od r.1516 do r.1918
byla součástí Osmanské říše a byla relativně stabilní zemí. Prvou
světovou válkou Osmanská říše zanikla, a tak r. 1918 se stala Sýrie
mandátním územím pod správou Francie. Po r. 1946 s koncem 2. světové
války po rezoluci OSN mandát Francie skončil a v Sýrii vznikly zmatky. I
když Sýrie existuje od té doby jako samostatný stát, je značně
nestabilní, zmítaná pučistickými skupinami a v současnosti zejména IS.

Podobně je tomu v Iráku, bývalé součásti Osmanské říše. Po r. 1920 to
byl britský mandát Mezopotámie, pak Irácké království, od r. 1958
Irácká republika, od r. 1978 diktatura – Saddám Husejn. R. 2003 napaden USA,
boje do r.2011, nyní parlamentní republika. Od r. 2014 IS ovládá severní
oblast Iráku…

Obdobná situace je nyní v Afghánistánu a v Saúdské Arábii. Afghánistán
byl od 10. – 11. století pod vládou Peršanů, Mongolů, Arabů i Turků. Od
r. 1747 se stal samostatným feudálním státem, poč. 19. století se tam
střetly zájmy Ruska a Anglie, důsledkem byly 3 anglo-afghánské války (1838,
1878 a 1919). Od r. 1919 do r. 1978 vláda chánů, skončila smrtí Muhameda
Dávida chána a r. 1979 vypukla válka Afghánistánu s Ruskem, trvala do r.
1989. Po 11. září 2011 byl Afghánistán napaden USA a spojenci, vznikla „demokratická“
vláda, avšak boje pokračují dosud.

Rozdílná je situace Iránu (dávná Persie), kde sice vládne šíitské
duchovenstvo, ale od r. 1979 je to přitom islámská republika. Země má
vyspělý průmysl, školství na vysoké úrovni, stabilní ekonomiku, zejména
díky ropným zásobám (11% světových zásob). 60 – 70% svých potřeb
země vyrábí doma, má dnes už např. vlastní kosmický program. Je to v
současnosti nejvíce konsolidovaný stát Blízkého východu.

Pro úplné vykreslení situace je třeba ještě vzít v úvahu několik
menších zemí, např. Jemen, Libanon a další v oblasti Perského zálivu,
jako Kuvajt a Emiráty, to ale celkový obraz nemění.

Z uvedeného přehledu vyplývá celkový obraz situace: arabský svět (převážně
islámský) představuje oblast téměř 400 milionů lidí v oblasti Blízkého
východu a severní Afriky. Afrika – to je celý světadíl s asi 755 miliony
lidí. Dohromady s Blízkým východem to je tedy 1,155 miliardy lidí.

Evropa naproti tomu má asi 465 milionů obyvatel, výsledná bilance je pak
zajímavá při porovnání hustoty obyvatelstva na 1 km2: v Evropě prakticky
ve všech státech je to více než 100 osob na 1km2, zatímco v Africe je to 10–60
osob na 1 km2, přitom obrovské plochy stepí a pouští jsou neobydlené.

Pro srovnání je ještě třeba uvést Spojené státy americké s průměrnou
hustotou asi 31 osob na 1 km2. Přitom jsou značné plochy USA neobydlené.

Je zřejmé, že Afrika a Blízký východ sloužily po dvě století jako
levné a dostupné zdroje surovin, které se odtud čerpaly pro potřebu „civilizovaných“
zemí Evropy a Ameriky, při čemž za to dostávaly velice málo, někde
téměř nic. Namísto výstavby škol, nemocnic, průmyslu, se jejich
bohatství jen rabovalo. Nelze se pak divit, když tito lidé ve své prostotě
srovnávají své životní podmínky s těmi v Evropě a USA, jak jsou jim
prezentovány sdělovacími prostředky. Z toho plyne jejich touha a snaha
docílit téhož, aniž by byli schopni si uvědomit, že cesta k tomu vede
přes pilnou práci a vzdělání.

Zabránit tlaku přistěhovalců z těchto zemí násilím je velice
problematické. Jediná rozumná cesta k tomu je vytvoření organizace, která
v popsaných oblastech bude provádět dlouhodobou osvětu, která těmto lidem
ukáže smysl života a cestu k blahobytu Evropy a ostatních. Samozřejmě to
vyžaduje síly a prostředky civilizovaných zemí a je to cesta na dlouhou
dobu. Je přitom třeba respektovat místní zvyklosti a podmínky. Není
možné v těchto zemích stále jen intervenovat a nutit jim „demokracii“.
Oni sami musí poznat, co je pro ně dobré, a co ne. „Civilizovaný“ svět
těmto lidem a jejich zemím mnoho dluží. Náprava ale nemůže být snadná
ani rychlá.

Je přitom nezbytné se zamyslet nad vzniklou situací, ta je vlastně na
pokraji kolapsu celé naší civilizace, která se zatím příliš nezabývala
zásadní otázkou v pozadí: kolem r. 1800 na celé této planetě byla 1
miliarda lidí. V současnosti, tedy po dvou staletích, jich je miliard 7. A
jak nás ujišťují demografové, koncem tohoto století jich bude 10 miliard.

Dnes už víme, že ubývá voda, v důsledku oteplování se mění podmínky
pro zemědělství, jsou problémy s energetikou atd. Je tedy třeba klást
otázku, jak a kdo tuto situaci bude řešit. Perspektiva celkem neradostná. Do
daleké budoucnosti se určitá naděje rýsuje, vzhledem k faktu, že v
průběhu posledních 500 000 let se střídaly ledové doby s oteplením. Je
tedy pravděpodobné, že současné pro život mimořádně příznivé období
s oteplením bude končit a přijde další doba ledová, která poměry na
planetě vrátí do rozumných mezí. Ovšem bude to za 500 let, za 1000 let?
Nebo to nebude vůbec? A jak této situaci čelit? Odpověď těžko hledat.
Spoléhat na pokrok techniky v takovém měřítku, že lidstvo se bude
stěhovat jinam do vesmíru? To je nesmysl, chiméra, dobrá jen na balamucení
lidí.

Boris Valníček

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Muslimský vrah-řidič, který včera pokosil nejméně 19 lidí, přijel v
rámci akce na obohacení USA. Vážně. Tady je to napsáno

Osm mrtvých z cyklostezky na Manhattanu v New Yorku je výsledkem dalšího
řádění teroristů. Devětadvacetiletý islamista, pocházející z
postsovětského Uzbekistánu, se přitom do USA dostal za prezidenta Obamy v
rámci programu na „podporu diverzity obyvatelstva“, ve kterém se
desetitisícům vylosovaných imigrantů jen s minimální kontrolou bianco
rozdávala povolení k trvalému pobytu.

V New Yorku velmi pravděpodobně došlo k dalšímu teroristickému činu. Muž
najel dodávkou do skupiny cyklistů na cyklostezce a výsledkem je prozatím
osm mrtvých a minimálně dvanáct zraněných. Zasáhnout měl kromě
cyklistů také školní autobus, kde jeho řádění odskákali dva školáci.
Když skončil řádění se svým pick-upem, vylezl z něj a pokračoval
přímo na ulici se dvěma střelnými zbraněmi. Pak jej policisté zadrželi.

Na místě činu byl zadržen devětadvacetiletý Sayfullo Habibullajevič
Saipov, imigrant pocházející z Uzbekistánu. Jeho vina je vysoce
pravděpodobná vzhledem k tomu, že byl zadržen poté, co opustil dodávku,
kterou byl útok spáchán, a běžel ulicemi se dvěma zbraněmi v rukou. Podle
svědků měl ještě při opouštění vozu vykřikovat „Alláhu Akbar“.

Televize CBS následně do vysílání sehnala bezpečnostního experta Frana
Townsenda, který jí sdělil, že pachatel mohl podle dostupných důkazů
patřit ke skupině Islámské hnutí Uzbekistánu, které se dlouhé roky samo
definovalo jako odnož organizace Al-Káida, než se v roce 2015 přihlásilo ke
spolupráci s Islámským státem. Obě organizace přitom nabádají své
souvěrce, aby k útokům využívali právě neobyčejně efektivní metodu
najíždění těžkými vozy do davů ve městech. Sám Saipov se měl podle
médií hlásit k Islámskému státu.

Demokratický guvernér státu New York Andrew Cuomo však trval na tom, že se
jednalo o „osamoceného vlka“. Guvernér pak pronesl ještě tato slova: „New
York je mezinárodním symbolem svobody a demokracie a my se nenecháme
zastrašit.“

Televize CBS také přišla s informací, že podezřelý Sayfullo Saipov
přišel do USA v rámci oficiálního vládního programu na podporu
národnostní diverzity obyvatelstva. V jeho rámci se každý rok losuje 50
tisíc imigrantů z „nedostatečně zastoupených“ zemí, kteří dostanou
povolení k trvalému pobytu, tzv. „zelenou kartu“. Bez ní není možné v
USA trvale žít.

„Výherci získávají trvalé oprávnění k pobytu, opravňující je i
jejich rodiny žít, studovat a pracovat v USA jako jejich trvalí obyvatelé,“
píše se na oficiálním webu loterie. Jedná se o oficiální vládní program.

Jenže jak poznamenávají některé weby, řada „nedostatečně zastoupených“
zemí, na které je program zacílen, je současně velmi bezpečnostně
rizikových, což činí program terčem kritiky mnoha lidí, včetně vlivných
zákonodárců. Omezit program, respektive zohlednit při výběru
podporovaných zemí také bezpečnostní rizika, chtěl od počátku svého
úřadování i prezident Trump.

Devětadvacetiletý Saipov pochází z Uzbekistánu, který byl zařazen do
loterie, a zelenou kartu na základě loterie získal v roce 2010, za prezidenta
Obamy. Již v následujícím roce varovala vysoce postavená imigrační
úřednice Janice Kephartová při oficiálním slyšení před kongresmany, že
„Program vízové rozmanitosti je nešťastným slepým bodem v našem
imigračním systému, který pozbyl jakýkoli účel“. Podle expertky se od
vítězů loterie nevyžadovalo prakticky nic, jejich identita vůbec nemohla
být řádně prozkoumána.

„Nikdo neví, kdo jsou tito lidé a proč přišli do USA. Celý tento program
je velkým bezpečnostním rizikem a teroristé či zločinecké organizace jej
využívají nejen ke vstupu do Spojených států, ale i k tomu, aby přivedli
své komplice,“ řekla tehdy Kephartová.

CELÉ SLYŠENÍ BEZPEČNOSTNÍ EXPERTKY V KONGRESU

„Jediným požadavkem pro účast ve slosování byl vysokoškolský diplom
nebo praxe spojená se získáním nějakého certifikátu trvající alespoň
dva roky z posledních pěti. Ve většině ze zemí, zařazených do programu,
přitom nelze ověřit ani dosažené vzdělání, natož identitu člověka,“
varovala expertka. Mezi země, jejichž obyvatelé jsou řazeni do slosování
spadá například i Afghánistán, Irák, Sýrie, nebo dokonce Somálsko a
Libye, označované někdy jako „padlé státy“, kde momentálně není
oficiální vláda schopna vykonávat svou moc na celém území.

O těchto lidech nemají USA přehled ani na svém území. U tohoto pachatele
se například zjistilo, že měl řidičák vystavený na Floridě, žil ve
státě New Jersey a pracoval jako řidič pro společnost Uber v New Yorku (jeho
licence ale již byla zrušena, jak společnost Uber po činu rychle oznámila).

Když prezident Trump přišel s návrhem na přísnější regulaci vstupu do
země, byl za to hlavním mediálním proudem unisono strhán. Liberální The
Washington Post psal o „tvrdé linii“ a o imigrantech, kteří by kvůli
Trumpovi ztratili tento nárok, se dojemně rozepisoval jako o „lidech se snem“
(v originále „the dreamers“).

Vlivní politici z opoziční Demokratické strany mezitím vydávali šokovaná
prohlášení, že „tohle prezident nemůže myslet vážně“.

Samotný prezident Trump uvedl, že je „jako rodák z New Yorku“ velmi
šokován; a v oficiálním prohlášení Bílého domu uvedl, že poskytne
veškerou součinnost. Na svém twitteru pak připsal: „Nesmíme Islámskému
státu dovolit, aby vstoupil k nám, až jej porazíme na Blízkém východě a
jinde. Už dost.“

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Ochranka, která si režiséra Rychlíka spletla s bezdomovcem, prý postupovala
správně. Bylo to brutální, oni mi tykali, trvá na svém umělec

Mé jediné „nevhodné“ chování bylo, že jsem si zdřímnul a chtěl jsem
čaj, říká o incidentu na pražském hlavním nádraží režisér Břetislav
Rychlík v rozhovoru, který zveřejnil server Lidovky.cz.

Rychlík trvá na tom, že zásah ochranky na hlavním nádraží v Praze,
která ho minulý týden v pátek vyvedla z budovy po slovní potyčce s
obsluhou kavárny A Café, nebyl v pořádku. „Určitě mi nedrtili ruce, ale
proč mi sprostě nadávali? Nesouhlasím s tím. Mně se ten zásah zdál teda
brutální,“ míní.

Celý text je ZDE

Jenže, jak server připomíná, podle šetření Správy železniční
dopravní cesty byl zásah oprávněný.

Kamerový záznam z hlavního nádraží v Praze totiž ukázal, že proti
režisérovi Břetislavu Rychlíkovi ochranka nepoužila nepřiměřené
násilí. Tvrdí to alespoň Správa železniční dopravní cesty, která
objekt spravuje. Rychlík s prvním výsledkem šetření nesouhlasí a míní,
že se obsluha i ochranka chovaly hrubě. Incident se však podle serveru i
nadále prošetřuje, neboť stále není jasné, zdali ochranka docentovi JAMU
nadávala, jak tvrdí režisér.

Zástupci Správy železniční dopravní cesty tvrdí, že proti Rychlíkovi na
hlavním nádraží v Praze ochranka zasáhla oprávněně. Reagovala prý na
žádost obsluhy A Café kvůli jeho nevhodnému chování. „Mám natočené,
jak žádám tu slečnu, aby zopakovala, že mě poslala do pr****. Stále jsem
ji dokola žádal, ať to zopakuje. Na základě toho přiběhli nějací borci,
vytáhli mě ven a nadávali mi. Co to je za šetření? Nechoval jsem se tam
nevhodně. Nenadával jsem jí, dokonce jsem ji oslovoval madam,“ uvedl
Rychlík.

Kamery potvrdily, že proti Rychlíkovi nebylo použito nepřiměřené násilí.
„Ale ty kamery dokazují co? Že mě vyvedli? Oni takhle vyvádějí lidi?
Podle mě je to zvůle a lidem by neměli takhle tykat a nemají jim nadávat.
Kdyby ti policisté byli k něčemu, tak dosvědčí, že jsem se jich
několikrát ptal, jak je možné, že je vyveden člověk za to, že si chtěl
dát čaj. Co je nestandardní chování k obsluze? Že si objedná čaj a oni
ho pošlou do prd***. Mé jediné ‚nevhodné‘ chování bylo, že jsem si
zdříml a chtěl jsem čaj,“ prohlásil Rychlík.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Sloužili jste nacistům, budete sloužit i islámu! Orgán znovu popotahuje
Kláru Samkovou, ale ta vycenila zuby

Advokátka Klára Samková stále čelí problémům kvůli projevu o islámu,
který pronesla v květnu na semináři v Poslanecké sněmovně. Advokátní
komora, které je členkou, chce prošetřovat, zda se nezpronevěřila
etickému kodexu advokáta. Pozoruhodné je, že vyšetřování začíná již
podruhé.

Zahájení řízení. Skončení řízení. A zase zahájení řízení. Česká
advokátní komora má kolem advokátky, která se proslavila svým tvrdým
útokem na islám, očividně napilno. Advokátka zveřejnila na svém facebooku
rozhodnutí, kterým se s ní opět zahajuje kárné řízení.

Samková se v květnu zúčastnila debaty v Poslanecké sněmovně o islámu.
Přednesla projev, který vzbudil značný rozruch, a to i v anglickému
překladu ve světě. Konference nesla název „Máme se bát islámu?“ a
Samková jednoznačně odpověděla, že se ho bát nemáme, máme s ním
bojovat a zničit ho.

„Je stejný, jako byl nacismus, fašismus, komunismus. Je takovým přes to,
že se skrývá za náboženství, ačkoliv ve skutečnosti je především
státní zločinnou a zločineckou ideologií a nereformovatelným systémem
vládnutí,“ pronesla o islámu. Po vyslechnutí tohoto hodnocení muslimské
víry se v publiku zvedl velvyslanec Turecka a opustil sál.

PŘEČTĚTE SI CELÝ PROJEV KLÁRY SAMKOVÉ

Následovalo sugestivní líčení, jak tato válka proti islámu bude vypadat,
a celý projev Samková vygradovala apokalyptickým popisem, jak dopadnou
vyznavači islámu poté, co budou poraženi na hlavu: „Důsledkem násilných
činů vyvolaných muslimy a války, která z toho vzejde, bude naprostá
záhuba islámské ideologie. V islám bude věřit pár zdegenerovaných
jedinců zalezlých v poušti, ze které bude do nekonečných bažin marně
vytékat nepotřebná a nežádaná ropa, pár jedinců, kteří budou
skřehotavými hlasy vzpomínat na dávná světla v ulicích Damašku a na
krásy Mekky, po které nezbude nic než díra do pekla. Těchto pár
bezejmenných jedinců bude zbytkem lidstva zavrženo jako odpad, který sešel
z cesty k Bohu a nikdy ji nemůže nalézt, protože pohrdli tím, v čem našel
Bůh zalíbení, totiž lidmi. Rozuměj: všemi lidmi a celou touto planetou.“

Akce se odehrála 18. 5. letošního roku a 25. 5. obdržela advokátka dopis na
hlavičkovém papíře České advokátní komory. Ta advokátku informovala,
že na ni obdržela stížnost a že zahajuje její šetření. Iniciátorem
celého vyšetřování byl tajemník komory JUDr. Ladislav Krym, který
oficiálním orgánům zaslal stížnost, na jejímž základě začaly konat.

Následným vyšetřováním byla stížnost označena za nedůvodnou. S tím se
však tajemník komory Krym nespokojil a v září zaslal orgánům komory
další podnět k zahájení řízení. Vzhledem k tomu, že při prvním
řízení si kontrolní orgány Advokátní komory nebyly schopné sehnat text
projevu, poradil jim protentokrát, ať jej hledají na internetu.

Následně tedy Kontrolní rada České advokátní komory znovu zahájila
řízení s advokátkou Samkovou. Když si její členové projev Samkové (který
je již od května k dispozici i na webu PL) v listopadu konečně prostudovali,
shledali podezřelou pasáž, ve které Samková mluví o tom, že islám je ve
skutečnosti totalitní ideologie, která se skrývá za náboženství a
zneužívá právní ochrany náboženství v euroamerickém právním systému.

Následně komora vyzvala Samkovou, aby se k obviněním vyjádřila. Ta tak
učinila právě dnes. Ve svém vyjádření doktorka Samková uvedla, že
vyřčená slova jsou filozoficko-právní úvahou, a pokud chce Česká
advokátní komora „prověřovat“ názory advokátů, prokazuje tím, že
není politicky nezávislou organizací. „Svým jednáním by navázala na
doby své poslušnosti a poslužnosti dvěma totalitním režimům –
nacistickému a komunistickému – a zřejmě bude usilovat vetřít se do
přízně i režimu islámskému,“ odepsala advokátka.

Disciplinární řízení v rámci České advokátní komory může skončit
až odebráním licence k provozování advokátní praxe, což znamená
faktický zákaz činnosti. Postižený advokát se může bránit správní
žalobou, jejíž projednání ovšem v Praze trvá minimálně dva roky. A
celou tu dobu nemůže pracovat.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Kandidát na šéfa KSČM Skála: Tam, kam dnešní vláda, nehnala české
jednotky ani „Třetí říše“. Stěhování národů zvrátí až úplně
jiná Evropa...

ROZHOVOR Historik, publicista a jeden ze dvou uchazečů o post předsedy KSČM
Josef Skála se pro ParlamentníListy.cz zamýšlí nad aktuálním vývojem v
nejzávažnějších otázkách světového dění, jako jsou Sýrie, migrační
krize, pokles čínské ekonomiky i hrozba nové světové ekonomické krize.
Západní Evropa nás podle doktora Skály vnímá jako kolonii a není důvod
nemít normální vztahy s Ruskem, na jehož trhu se můžeme plně realizovat.
A Merkelová? Z jejích grimas a řeči těla je prý vidět odevzdanost
hraničící s kapitulací.

Pane doktore, zaměřme se nejprve na Sýrii. Ruská média ještě před
příměřím halasně tvrdila, že Asad už v bojích rozhodl ve svůj
prospěch, a současně obviňovala tureckého prezidenta Erdogana, že pomáhá
IS tak, že jeho rodina od radikálů kupuje ropu, a tím pádem Erdoganův
vztek na vývoj v Sýrii souvisí s tímto faktem. Jak situaci střízlivě a
nepropagandisticky posoudit?

Jít skutečně o „občanskou válku“, zbraně mlčí už roky. „Assad
must go!“ je však cílem vnější agrese. Fanatické verbeže, posbírané
napříč světem. Pasou ji temné monarchie, turecký despota – a „liberální
demokracie“. Být Asad „zkurvysyn, ale náš“, projde mu cokoli. Není
však jedno ani druhé. Sýrii zdobí tolerance nevídaná široko daleko.
Civilizace více lidských práv než v ostatní Arábii dohromady. Obojí
umějí jen suverénní země. To proto „Assad must go!“. I za cenu
statisíců životů a děsivé devastace.

Damašek měl padnout v říjnu. Putin však není Gorbačov. Spojence nehází
přes palubu. „Válku s terorem“ nesimuluje. S krvelačnou chátrou
nekoketuje. Válčí s ní bez uvozovek. Klid zbraní umožnila až konstelace
jako ta v Donbasu. Zvrat, kdy bere na ramena „zkurvysyn, ale náš“. „Změna
režimu“ se nekoná. Ten debakl je i varováním pro příště. „Unipolární“
moci zvoní hrana. Moskva obnovila v regionu suverénní part. Do Kremlu se
hrnou potentáti, kteří tam nepáchli už roky. Asad vypisuje volby, jaké v
okolí riskuje málokdo. Horor o „nenáviděném tyranovi“ dostává ránu z
milosti. Obama zkouší neztratit tvář. Bu bu bu na „Asada, nebude-li plnit“,
je jen krmivem pro „presstituci“. Všelijakými „Plány B“ sice
vyhrožuje i nejedna regionální satrapie. Ten, komu říkají pane, však své
„zkurvysyny“ zřejmě drží na uzdě.

Erdogan IS nepomáhal jen coby pašerák kradené ropy. Turecko je i hlavní
průchoďák jeho fanatiků a zbraní. Sem vede i stopa k provokaci „pod
falešnou vlajkou“, jež měla z Asada udělat „chemického vraha“ – a
zinscenovat casus belli. Erdogan sní o vzkříšení otomanské zombie. Do
Sýrie chtěl vyslat i vlastní divize. A válku s Damaškem i Moskvou tak
vnutit i celé NATO, nás nevyjímaje. Z Ameriky za to dostal za uši. Hroutí
se mu svět. Teror, jímž dusí i domácí opozici, mu dlouho nevydrží. „Změna
režimu“ zraje v Ankaře. Už to přetřásají i jinak bohabojné zdroje.

V Evropě začala smršť zostřování ochrany hranic. Rakousko na hranice
vysílá další vojáky, omezuje počet běženců, kterým udělí azyl, a
Německo se zlobí, že tímto krokem Rakušané uprchlíky v podstatě
přeposílají do Německa. Na makedonské hranici nepouštějí Afghánce a
plán Angely Merkelové na dohodu s Tureckem zjevně zatím v EU podporu nemá.
Co k jednotlivým položkám v migrační krizi říci a v co lze doufat?

Uprchlická krize je z těch, na něž je dnešní Evropa krátká. Nosí jich
na hrbu celý ranec. To, že „jí všechno příliš trvá“, je až
příčina druhého řádu. Stěhování národů je pomstou za to, jak s nimi
nakládá panstvo „zlaté miliardy“. Za šaškárny „multikulti“, jimiž
se z toho vylhává. Jsou dvojčetem těch kolem „romské kultury“, jimiž
si myje pracky „samet“. Za to, že srazil Romy do ghett.

Tahanice kolem „hotspotů“ honí kočku za ocas. Stěhování národů
zvrátí jen světlo na konci tunelu. Právě to ovšem panstvo v plánu nemá.
„Vracet nakradené“ se nechystá. „Třetí svět“ si pachtuje jako
Klondike i do budoucna. Těm, komu dluží, nenabízí ani „New Deal“,
natož „Marshallův plán“. Dokud těm Harpagonům říká pane i náš
kontinent, migrační krize má jen dva konce. Buď ji zastaví střílny „pevnosti
Evropa“. To ovšem hrozí „střetem civilizací“, mrzačícím i tu naši.
Nebo to „elity“ vzdají v sobecké naději, že je uhlídá ochranka – a
slízne to jen plebejské podhradí. Migrační tsunami zvrátí až jiná
Evropa. Ta, jež si vynutí, o čem jsou demokracie a lidská práva doopravdy.
Migrační krize jí dává argumenty, jaké dosud neměla. Orloj ukazuje za
pět minut dvanáct.

Už i západní média si všímají obtížného psychického rozpoložení
Angely Merkelové, mluví o únavě, vyčerpanosti a podobně. Jakým způsobem
lze nyní, po zhruba tři čtvrtě roce migrační krize, zhodnotit výkon
Merkelové v této věci a jak to zasadit do kontextu její celé politické
kariéry? Chovají se k ní média férově, nebo jí ubližují?

Angela Merkelová není lídr, který se nadchne pro velký cíl – a vyrazí s
ním klidně i proti proudu. Je z ranku politických ouřadů, jež si počkají,
kam se vrtne většina. Tentokrát trucuje – a značně riskuje. Z grimas i
„řeči těla“, s nimiž to dělá, září nulové štěstí. Spíš
odevzdanost hraničící s kapitulací. Bezmoc před silou, s níž nehne, i
kdyby se rozkrájela.

Tohle vypadá na šmíráka, jenž sbírá a pak staví do latě. Pod
uměleckým jménem NSA. Spojencům leze do soukromí všem. Média ovšem,
když ji Snowden načapal, přetřásají vlastně jen „Bundesmutti“.
Další indicie se vynořila před pár dny. Na portálu devátého kanálu
izraelské televize. A tedy média země, s níž to „Velký bratr“ peče
obzvlášť důvěrně. Řeč je o dvoudílném dokumentu stopujícím
kancléřčinu politickou pubertu. Že v Akademii věd šéfovala svazácké
propagandě a „fondu solidarity“ – a pečená, vařená byla i v SSSR –
na ni práskli už němečtí paparazzi. Izraelský portál jde ještě dál. A
ve výtahu, jímž to brala zamlada, identifikuje i šarže „Honeckerovy
tajné policie“. Dokonce nejen v NDR, ale i po anšlusu. Brutální je už
titulek – „Angela Merkelová jako hadí vejce Stasi“.

Izrael tu hru na nervy nabízí i rusky (zde a zde). Kolik je na ní pravdy –
a kolik fabulace – je téma pro znalce. To, nač se ptáte, klade jinou
otázku: jsou mediální šťouchance – a kraul vyhaslé kancléřky proti
proudu – jen mimoběžky v tu samou chvíli? Anebo jsou to spojené nádoby?
Platí-li za druhé, je tu corpus delicti. Na téma, kde leží režie
uprchlické vlny – i co vše investuje do nátlaku, aby si Evropa škodila v
ukázněném haptáku.

Evropští lídři se na summitu dohodli s britským premiérem Cameronem,
který doporučil Britům hlasovat v referendu pro setrvání v EU. Reakce
uvnitř konzervativní strany na dohodu jsou velmi nepříznivé, například
vlivný londýnský primátor Boris Johnson bude pro vystoupení z EU a stejně
tak i někteří Cameronovi ministři. Udělal David Cameron dobře, když se
rozhodl kopat za EU?

Ta maškarní rozněžní jen IQ tykve. Je to striptýz dvojího metru. Jít „Evropě“
skutečně o „koherenci“ a „solidaritu“, žene Camerona ke všem
čertům. A pustí se do řešení toho, co ji rve na kusy a plní náměstí
řízkům, z nichž běhá mráz. Řecko, vydrancované vykuky, balancuje na
hraně civilizační propasti. Učitelé tam objíždějí sedláky, aby jim pro
žáky usínající hlady dali pár pytlů mouky. Turecký bašibozuk tam
expeduje hladové krky až z Pákistánu a černé Afriky. Řeckem otřásají
generální stávky. „Banksteři“ mu neodpustí ani vindru. Z bruselské
smetánky lezou jen farizejské plky. Kdejaký moula jim sekunduje tlachy, zda
Athény rovnou „nevyloučit“.

Řecko je návěstím trendu, a ne kapky v moři. Cameron je pitbulem „elit“
odkojených sociálním darwinismem. Za „břemeno bílého muže“ mají už
to, že jim z těch kolem padají zlaté cihly. Je to svět vrchnostenských
nároků. Arogance, co si je umí vydupat. Nadutých výhrůžek, že nebude-li
po jejich, prásknou dveřmi. O tom je cirkus kolem Cameronových spanilých
jízd. To, co evropskou civilizaci skutečně rozkládá, se odkládá ad acta.

Tzv. Brexit by podle mnohých znamenal katastrofu pro EU. Souhlasíte s výrokem
Bohuslava Sobotky, že pokud Británie odejde z Unie, v Evropě zažijeme
vzrůst nacionalismu a de facto rozpad EU? Jiní komentátoři tvrdí, že
Brexit v souvislosti s dalšími krizemi, které EU sužují, může ohrozit
nejen další budoucnost EU, ale i její bezpečnost a transatlantické
spojenecké vazby. Co k tomu říci?

Vzpomínáte si na imbecilní reklamu vábící nás do EU? I babkám, jež
musejí do lesa na klestí, slibovala, že až nás tam vezmou, koupí si z
penze – i „domeček v Portugalsku“. Lež jako věž to byla už tehdy.
Teď EU degeneruje před očima. To, že je „košile bližší než kabát“,
už nikdo ani neskrývá. Cameron vydírá jménem země zbohatlé z
koloniální loupeže. Zisk z okolního světa do ní teče dodnes. Škudlí i
na dětských přídavcích pro „gastarbeitery“. V britském HDP tvoří
pár promile. My žádné kolonie neměli. Ztrátou, a žádným ternem, je i
„návrat do Evropy“. Z EU k nám přiteklo 400 miliard. Za deset let. Od
nás jich tolik plyne ven. Rok co rok. Celá desetina HDP.

Cameron razí vlastní zájem. Proti těm, na kom se Británie balíkuje.
Sobotka papouškuje katechismus, který to právo silnějšího lakuje
narůžovo. Místo aby se k jasné zprávě, nač EU degraduje, postavil očima
našich zájmů. A všude tam, kde nám bruselská buzerace už vysloveně
škodí, nalinkoval „červenou čáru“. Za všechny ostatní aspoň jeden
příklad. Právě ten, který staví na uši Sobotka, když říká, že
rozklad EU nás „zažene do náruče Ruska“. Zná někdo jediný důvod –
skutečně objektivní, a ne jen vyhřezlý z mánie, jež svá práčata
honoruje – proč stát o horší vztahy s Ruskem než třeba s Německem nebo
Francií? Proč po nich máme prahnout právě my, koho má „stará Evropa“
za kolonii – a Rusko je pro nás naopak trhem, kde se dá přidaná hodnota
inkasovat celá?

Až na ty „červené čáry“ přijde odpověď, o tom, jak dál, smí
rozhodnout jen referendem. To samé platí i vůči NATO. Tady jsou „červená
čára“ v národním zájmu – a hlasování suveréna podle ústavy –
ještě urgentnější. My přece nejsme z predátorů plundrujících cizí
země. Brutální loupež nemáme v genech. Podíl na kořisti nás mine, i
kdybychom na něj měli žaludek. U nás má tradice armáda bránící vlastní
zemi, a ne žádné cizinecké legie. České jednotky nehnala na ruskou hranici
ani „Třetí říše“. Teď je tam hodlá vyslat vláda, jíž předsedá
sociální demokrat. Tady už nejde o švestičky z komedie. Tady se Hujer
podbízí hazardem, který mu musíme zatrhnout, dokud je čas.

Ve Spojených státech vrcholí volební kampaň a nutno říci, že se daří
zejména protisystémovým kandidátům, především Donaldu Trumpovi, který
přiostřuje rétoriku. Existuje poučka, že kandidát, jenž vyhraje primárky
v Jižní Karolíně, zpravidla bývá republikánským nominantem. Bude tomu
tak podle vás i v tomto případě? Co by měl český čtenář vědět o
průběhu primárek v USA? Komu dáváte šance?

Komu bije srdce nalevo, drží palce Sandersovi. Velké prachy to však –
soudě podle „super úterý“ – asi zvládnou převálcovat i letos. Trump
je kolosální histrión. Z těch nabubřelých frází však lezou i docela
holubičí gesta – ač třeba vůči muslimskému světu či „chicanos“
zrovna ne. Na mne však přesto dělá dojem hafana, který víc štěká, než
kouše. Tím důležitější je jiné kritérium – jak moc má kdo na
nezávislost, jakkoli děravou jako řešeto, na „establishmentu“, jenž se
zakopal už za Bushe a Cheneyho. Tady je na tom, je-li řeč o možných
finalistech, nejhůř madam Hillary. Za tu lobbují jak „banksters“, tak
zbrojaři a válečnická vrchnost. To snad raději i Michael Bloomberg, který
před časem avizoval, že do toho možná půjde na divokou kartu. A do
kampaně investuje i miliardu vlastních dolarů. Kruhům, jež to dosud měly
pevně v rukou, se očividně nabízel jako záložní eso v rukávu. A to
třeba i do tandemu v případě, že vyhraje „nesystémový“ kandidát. A
vůli voličů, majících těch „systémových“ plné zuby, vezme smrtelně
vážně i pak. Z té sorty jsou Sanders i Trump. Vedou si nad očekávání.
Pro „elity“ je to šokující varování.

Mnozí ekonomové stále výrazněji připouštějí, že svět stojí na prahu
další ekonomické krize a finanční trhy připomínají situaci z roku 2008.
Důvodů je několik. Ekonomický pokles v Číně, kde ekonomika rostla
nejpomaleji za 25 let, rekordně nízké ceny ropy nebo nafukující se bubliny
na realitním trhu. Je to reálná obava, nebo nesmysl? Jaké důsledky by pro
Západ v současné velmi problematické době měla po uprchlické a
ukrajinské krizi další rána v podobě ekonomické krize?

V EU je pod hranicí bídy – nebo těsně kolem ní – přes 120 milionů
lidí. Tedy ještě více než v letech 2008–2010. Že „krize skončila“,
jim zní jako nejapný žert. „Třetí svět“ se jimi hemží. Jinak, než
se to retušuje, je na tom i celý systém. Koupil si totiž jen „time-out“.
Ztráty z prasklých „bublin“ jednoduše „znárodnil“. A ten „suverénní
dluh“ – jak divukrásně to zní – pak hodil na hřbet nám všem. I s
úroky, jež inkasují právě ti, komu ty „bubliny“ praskly.

Tak bankrotářský švindl vydrží jen do času. Příčiny krize jen dál
přihnojuje. Dnes je tak nádor ještě větší než před osmi lety. Mnohem
více je i metastáz. Většina peněz chrlených „kvantitativním
uvolňováním“ míjí výrobu i spotřebu. Za úrok, který nestojí ani za
řeč, s nimi čachruje „kasino“ finančních trhů. „Zločin bílých
límečků“ tu má ráj už na Zemi. „Prvním hybatelem“ zkázy však
není. Tím jsou nůžky zející mezi masou peněz, lačných zase jen „dělat
peníze“ – a kupní silou podhradí, která svými penězi hradí
hmatatelné statky. Marx definoval velký třesk, k němuž to tíhne, pojmem
„krize z nadvýroby“. Mínil tím nadvýrobu kapitálu, který si zmenšuje
vlastní trh tunelováním cizí práce. A dohání to dostihy burziánské
spekulace.

Vládne jí „asymetrie“ jako řemen. Straní nikým nevolené hrstce
trůnící na dvojím monopolu: moci nad „penězi jiných lidí“ („other
people‘s money“) – a přístupu k „informacím určeným jen povolaným“
(„insider information“). Ta kasta inscenuje miliardové „pyramidy“ a „letadla“,
aniž se sama praští přes kapsu. Své prebendy z nich stahuje dřív, než se
ty domky z karet zhroutí. To vše se sice opakuje už skoro dvě stě let.
Dříve ale ve světě, kde měla kam expandovat i produkce reálných statků.
Ten rezervoár se však vyčerpal. Právě „globalizací“, o niž se mamon
tak vehementně dral. Dnešní kupní sílu dusí i včerejší spotřeba na
dluh. Procento, jímž se na ekonomickém výnosu podílejí mzdy a platy,
klesá už od konce 70. let. Peněz nakřečkovaných z cizí práce je o to
více. Oč dál zachází jejich koncentrace, tím více se mění právě v
kapitál lačný po dalším zhodnocení. Krize z nadvýroby bývaly epizodou.
Bolely sice, také však odezněly. Teď je to chronická záducha. Kolaps se
odkládá už jen na další dluh. Splatit se nedá ani ten dnešní. O to více
zprzní i život příštích generací.

„Bubliny“ rostou znovu. Jsou větší než v září 2008. Že mohou
prasknout každým dnem, alarmují i zdroje, které si mamon vydržuje. Mnohé i
s příznačným dodatkem: po „polštářích“, jež tehdejší náraz
pomohly ztlumit, se mezitím slehla zem. Teď letí světem móda „záporného
úroku“ – a „bails-in“, sanací bank z peněz, jež tam ještě zbyly.
Zatím se nesmí dotknout vkladů do 100 000 eur. Už brzy to však –
prosakuje z kuloárů – může být klidně i deset tisíc. Blábol o „slibném
růstu“ sype písek do očí. Krize nás nemine. A nutně i ještě
ničivější než ta posledně.

Závěrem se podívejme na Rusko a Ukrajinu. V Kyjevě se rozkládá vláda,
premiér Jaceňuk přišel o většinovou podporu v parlamentu, nestojí za ním
ani prezident Porošenko. Současně se nijak nezlepšuje ekonomická situace
Ruska a na Donbase jsou sporadické přestřelky. Co očekávat od příštího
vývoje? Je možné ještě vlastně zajistit územní celistvost Ukrajiny v
jejích hranicích z konce roku 2013?

„Postkomunismus“ je šampionem spousty lumpáren. Ukrajina v nich vede o
koňské délky. O „mafiánském kapitalismu“ hudral už imám „pravdolásky“.
„Prorůstání organizovaného zločinu do politiky“ melduje i BIS. Na
Ukrajině jsou politika a banditismus siamská dvojčata. Když Porošenko
vyzval parlament, ať Jaceňuka odvolá, desítky poslanců opustily sál. Za
milion dolarů. Pro každého. Popularita Jaceňukovy partaje se propadla pod
tři procenta. „Yatse“ však dosadila Amerika. A tak zatím vládne dál.

Victoria Nulandová – madam „Fuck the EU“ – si totiž povolala Valentina
Nalivajčenka, šéfa ukrajinských „tajných“. Vázací akt CIA prý
podepsal už počátkem 90. let. Coby někdejší frekventant akademie KGB. „Krasnogo
znameni“ – a „imeni J. V. Andropova“. Šušká se, že má střídat
Porošenka. K řídícím oficírům ho provázela „plynová Julie“. Té
prý slíbili předsedkyni parlamentu. Premiéra, cvrlikají jiní vrabci, má
dělat Turčynov, šéf rady státní bezpečnosti. Ti dva veleli jak teroru,
jímž státní převrat startoval, tak tomu proti Donbasu, jenž ho nepustil
přes práh. Chystají-li se klíčové posty právě pro ně, dvě zprávy v
jedné to i vysílá. Kyjev už bude jen utahovat šrouby. A „demokratické“
divadýlko už odpískala i zahraniční režie.

Galerka u koryt rozkrádá i peníze, jimiž se státní bankrot odkládá
zvenčí. Těm, kdo jich Kyjevu naslibovali mnohem více, to nabízí alibi, jak
mu už nedat nic. MMF to deklaroval natvrdo. Pro „dolních čtyřicet milionů“
je to pohroma. Ukrajina se propadá do „třetího světa“. Evropu čeká i
migrační vlna z „vnitřních zdrojů“. Chaosu nabídne masu vymytých
mozků. Těm, kteří nezblbli a zůstanou doma, však chybějí kultivovaní
mluvčí. Řada jich skončila za mřížemi. Ostatní většinou v
zahraničním exilu. Skutečná opozice viditelná i v politice je mimo hru.
Pravé zadání „Majdanu“ je u cíle. Z Ukrajiny zjančené amokem je
předpolí „hybridní války“. Vabanku za „změnu režimu“ v Rusku.

Donbas mu ukázal červenou kartu. Kyjev už na něj nedosáhne. Je na dně.
Držet se dohod z Minsku žádají i Paříž a Berlín. Stonásob vážnější
je jiná věc. Na ruských hranicích se kupí vojenská síla, jaká tu nebyla
od června 1941 – řečeno s profesorem Stephenem Cohenem, jedničkou
americké „kremlologie“. Ten nápad je zralý na svěrací kazajku. A k tomu
i naprosto kontraproduktivní. Posiluje totiž právě pól, jehož krédem je
suverénní Rusko. Dilema, které je osou ruského novověku, je zpátky na
scéně. Kapitalismus urvaný ze všech řetězů tu zkrachoval už dvakrát. Na
první pokus za Romanovců, na druhý za Jelcina. Za zdejších klimatických
podmínek – vzdáleností i jiných zvláštností – sráží většinu do
nouze. Pod knutu vnějších financí však nahání i byznys.

Rusko, chce-li zůstat suverénní, musí ostré lokty držet v mezích. Tím
spíš, že se tu – více než kdekoli na Západě – sápou hlavně po
přirozených monopolech. Parazitní rentě z bohatství, jež zemi nadělila
příroda, vyhlásily válku už revoluce srážející feudální trůny.
Právě tím začal i Putinův tým. Pokračuje v tom tichým krokem myslivce, o
to však vytrvaleji. Ekonomická válka, jíž Rusko čelí, mu tenčí zdroje.
Sociálnímu napětí předejde jen regulace vstupující do jejich distribuce.
Jen vlastními zdroji disponuje i reindustrializace. Rusko to vyvazuje z
dluhové pasti, do níž je vlečou „banksteři“. Řešením, které si
nelže do kapsy, jsou jen svébytná emise i úvěr. Rubl krytý vlastními
aktivy – a ne „rezervními“ dolary. O těch se, že jsou jen z „řídkého
vzduchu“ („out of a thin air“), ví i v Americe.

Ruská suverenita – a parazitní renta – se snášejí stále hůř. Jejich
střet skicuje rozcestí, na něž to bere celý svět. Jak na ten gordický
uzel vyzraje Moskva, bude mít širokospektrální dopad i tentokrát.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Analytik: V Bruselu už nyní vzniká cosi, co není naprosto pod kontrolou lidu,
natož voličů. Seznamte se s nejmocnějším mužem z blízkosti Junckera

Říká se mu Monstrum. Nebo také Rasputin, Princ noci, Šedá eminence či
Velký lhář. Posledních čtrnáct dní, od jeho nominace na funkci
generálního sekretáře Evropské komise dne 21. února, se v Bruselu nemluví
o nikom jiném. Seznamte se: Martin Selmayr, profesí právník, národnost
německá, věk 47 let. Proč náhle tolik povyku v bruselské bublině? O tom
všem ve svém textu pro ParlamentníListy.cz píše publicista a analytik Josef
Brož.

Jde totiž o všechno. Již na podzim tohoto roku se bude rozhodovat, kdo stane
na čele Evropské komise na dalších pět let. Začala válka o bruselské
trůny. V kuloárech, ale dnes již i na veřejnosti má jméno: Selmayrgate!
Jmenování nového generálního sekretáře je předzvěstí postupu, který
by měl do roka a do dne stvrdit výsledek evropských voleb, v nichž se již
dnes očekává vítězství křesťanských demokratů!

Čerstvý generální sekretář Selmayr, jenž bude mít na starosti 33 000
bruselských úředníků, patří totiž k nejmocnějším, nejvlivnějším a
zároveň nejbližším lidem, kteří se pohybují kolem Jeana-Clauda Junckera,
šéfa Evropské komise. „Rozhodl jsem se vybrat si někoho, kdo zná dům a
má široký záběr všude v Evropě,“ řekl po jmenování na tiskové
konferenci familiárně Juncker. A vzápětí si ještě zažertoval: „My dva
máme jednu společnou věc: oba dva máme nepřátele.“ Mají i společné
názory, spojuje oba i místo určení. Jeden bez druhého nemůže být.

Byl to právě Selmayr, jemuž se přikládá autorství současné „bruselské
architektury“, v níž jsou jednotliví komisaři „pod dohledem“
místopředsedů. Posiluje to roli mocenského centra, jež je tím pádem
mnohem méně ohrožováno zástupci členských států, kteří komisaře
navrhují. Napětí mezi členskými státy a byrokracií je značné. Selmayr
se zasloužil zejména o to, že byl před čtyřmi roky na návrh Evropské
lidové strany (PPE) Juncker jmenován předsedou Evropské komise.

A dnes nejde o nic jiného než o zachování kontinuity příští Evropské
komise. Selmayr, jenž pracuje v Evropské komisi od roku 2004, vykonával v
letech 2009–2014 funkci ředitele Junckerova kabinetu, předtím působil jako
šéf kabinetu lucemburské komisařky Viviane Redingové. Je to zatím
nejrychlejší kariéra ve srovnání s předchozími sekretáři, kteří
pracovali v Bruselu po desítky let. V mnohém také obdivuhodná.
Nejmocnější muž Evropské komise mluví několika jazyky (španělsky, rusky,
anglicky a polsky) a jeho specializací je euro.

Martin Selmayr nahradil na nejvyšší funkci v evropském aparátu Holanďana
Alexandera Italianetra, jenž byl jmenován na tuto pozici v září 2015. V
Evropské komisi předtím působil třicet jedna let. Irská evropská
sekretářka Catherine Dayová, která působila na pozici po deset let, v
letech 2005–2015, začala pracovat v Evropské komisi již roku 1979. Selmayra
má nahradit Španělka Clara Martinezová, první žena v této funkci. „Jejích
devatenáct předchůdců na tomto postu byli muži,“ podtrhl Jean-Claude
Juncker. Sám Juncker končí svůj mandát na podzim příštího roku.

„Bůh ví, že není Martin Selmayr!“

Již nyní se vytvářejí základy mocenské skladby příštího vládnoucího
establishmentu v Bruselu. Mezi Paříží a Berlínem se staví mocenské
schéma, na jehož čele by měl stanout s nejvyšší pravděpodobností
evropský vyjednavač, francouzský republikán Michel Barnier, jenž má nyní
na starosti odchod Velké Británie z „klubu vyvolených“. Kritika, která
se v těchto dnech snáší na hlavu předsedy Junckera, jenž nehodlá znovu
kandidovat, se týká zejména neprůhlednosti celé operace.

Mezi evropskými poslanci se již nyní ozývají hlasy, že nenechají z
těchto důvodů novou komisi projít. Komise původně dokonce uváděla, že
procedura jmenování se uskutečnila mezi více kandidáty. Nic takového se
ale patrně nedělo, neměla trvat déle než „tři minuty“. „Jaký je
rozdíl mezi Martinem Selmayrem a Bohem?“ zní otázka, kterou cituje ve svém
textu vlivný francouzský novinář a bruselský zpravodaj Jean Quatremer z
levicového listu Libération. Odpověď je jasná: „Bůh ví, že není
Martin Selmayr!“ Vtip, jenž měl vyslovit v kuloárech bývalý německý
ministr financí Wolfgang Schäuble, vypovídá o úloze, kterou v bruselských
kuloárech Selmayr hraje.

Mnohými jsou jeho metody popisovány jako tvrdé, brutální, dokonce i
tyranské. „Hodně se toho přehání o mé brutalitě,“ říká v rozhovoru
pro Libération dotyčný. „Brutalita ale je integrální součástí tohoto
domu! Komise není žádná škola Montessori!“ říká Selmayr s úsměvem,
který mrazí. Jasné, že již dnes vzniká cosi, co není naprosto pod
kontrolou ani lidu, natož voličů. Říká se tomu vítězství demokracie?
Sotva.

Autor textu je publicista a analytik Josef Brož.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Zakladatel protiislámského hnutí PEGIDA dostal v domovském městě
pětiletý zákaz protestů

Zakladatel hnutí protiislámských procházek PEGIDA Lutz Bachmann dostal v
Drážďanech pětiletý zákaz protestů, avšak tento výnos nedostane nijak
pod kontrolu ty pochody, při nichž se shromažďují desetitisíce jejich
příznivců.

Zákaz panu Bachmannovi – zakladateli protestního hnutí, které se
rozšířilo do četných německých měst i do jiných evropských zemí – a
jeho spoluorganizátorovi Sigfriedovi Däbritzovi přichází poté, co
Patriotičtí Evropané proti islamizaci Západu (PEGIDA) vypískali německou
kancléřku Angelu Merkel při oslavě dne sjednocení.

Na tuto událost byly do Drážďan nasazeny armádní tanky a tisíce
policistů, když se jich nezvykle zúčastnili kancléřka Merkeloová a
prezident Joachim Gauck. Přívrženci PEGIDY ale tento pár zesměšňovali,
dožadovali se, ať „vypadnou“, a když Gauck zkusil promluvit, tak ho
ukřičeli.

Městská rada tedy prohlásila, že tento protest neobdržel předchozí
povolení od nich, a proto nařídili, aby vůdci tohoto spiknutí – Bachmann
a Däbritz – měli napříště v této oblasti až do října 2021 zakázáno
organizovat protesty.

Tento zákaz přichází ve formě oznámení, že nikdo z nich teď není
považován za řádnou osobu, aby mohl vést protest, jelikož byli shledáni
jako porušovatelé městských předpisů.

Ovšem tento zákaz nejspíš nic nezmůže – pan Bachmann dnes na Facebooku
odhalil, že ač už technicky vzatu nebude moci organizovat pochody, tak
pořád bude moci s PEGIDOU pochodovat, bude moci promlouvat z pódia jako host
a pomáhat s bezpečností – na což se teď bude v podstatě jeho zapojení
omezovat. Německé noviny Zeit hlásí, že Bachmann nebyl signatářem
žádosti o nějaký protest v tomto městě už od konce roku 2015.

Zakladatel PEGIDY na Facebook napsal, že toto rozhodnutí nijak nezmění
skutečnost, že on na těch protestech – tzv. procházkách – každou
pondělní noc jako obvykle bude.

Zdroj: breitbart.com

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Kauza s Bradym měla spustit ukrajinský scénář z Majdanu. Jenže vám to
nevyšlo, křupani. Levicový aktivista brutálně naložil všem ze Staromáku

Levicový aktivista Robert Vinogradov se vrací ke kauze Brady a veškerému
dění proti prezidentu Zemanovi, které celá záležitost vyvolala. Nastiňuje
některé dosud nezodpovězené otázky, jež prý nad počínáním ministra
Daniela Hermana, Bradyho synovce, visí ve vzduchu. Vinogradov míní, že šlo
o jasný pokus „Majdanu“ se snahou odstranit demokraticky zvolenou hlavu
státu. Jenže se to aktérům v žádném případě nepovedlo. Hovoří o
primitivních křupanech, snaze o svržení prezidenta.

„Od dětství jsme rodinou, školou, sportem, kulturou, prostředím,
zaměstnavatelem – vychováváni k pravdivosti, odpovědnosti, spolehlivosti,
pracovitosti, úctě a lásce, respektování autorit, pracovní i společenské
disciplíně a dodržování limitů – hranic našeho chování,“ píše v
úvodu svého obsáhlého shrnutí událostí Robert Vinogradov.

Lidé, nejen v naší zemi, se proto podle něho logicky musejí podřídit
zvyklostem, předpisům, nařízením, vyhláškám, zákazům a zákonům. „Tak
to prostě v civilizovaném světě chodí, žijeme podle pravidel. Pokud tak
nečiníme, jsme káráni a trestáni. Zkuste říct policii ‚nevěděl jsem,
že na červenou musím stát‘. Jak je tedy možné, že v seriózní a
staletími kultivované zemi, kterou bezesporu Česká republika je, vypukne
před 28. říjnem hysterické šílenství, které končí šokujícím
prohlášením k národu, odvysílaným českou televizí, autorů pánů
Bartošky a Dyka, o ohrožení demokracie v České republice a výzvou k
občanské neposlušnosti,“ táže se levicový aktivista.

Už od samého počátku prezidentského mandátu Miloše Zemana podle jeho slov
probíhá v Česku zjevná snaha o manipulaci veřejného mínění s cílem
diskreditovat hlavu státu a zneuctít symboly naší státnosti.

„Není pochyb o tom, že hlavním aktérem posledních říjnových událostí
byl pan ministr Herman s opakovaným nepodloženým tvrzením, že pan prezident
lže a že byl hlavou státu vydírán. Přestože obvinění vyřčená panem
ministrem kultury Hermanem nikdo z jím uváděných svědků nepotvrdil (například
pan ministr Mládek nebo velvyslanec SR v České republice pan Weiss), nikoho
to nezajímalo. Uměle vykonstruovaná aféra začala v červnu letošního roku
snahou pana ministra Hermana získat české státní vyznamenání pro svého
strýce pana Bradyho,“ píše Vinogradov a následně se zamýšlí, proč
nedostal Jiří Brady státní vyznamenání už v minulosti.

Jen v naší zemi podle něho žije více než stovka lidí, kteří si prošli
peklem nacistických koncentračních táborů a také vyznamenání nedostali.
Všichni prý bezpochyb trpěli, z druhé strany ovšem nelze hovořit o tom,
že by utrpení mohlo být hodnoceno jako zásluha nebo boj o českou státnost.

„Po druhé světové válce jich bylo mnoho set a nikdo je nevyznamenával. My
jsme oproti Kanadě nepotřebovali přednášky – my jsme tu okupaci žili,“
zdrůzňuje aktivista.

Je prý nevkusné, jak ministr Herman tvrdošíjně žádal české státní
ocenění pro „trpící dítě“ hrůzami německého fašismu a ve stejné
době, 15. května 2016, se zúčastnil jako první člen české vlády od
druhé světové války sudetoněmeckého sjezdu v Norimberku, „kde dokonce
přednesl ovacemi odměněný projev“. Falešným výlevům křivdy pana
ministra nemůže podle Vinogradovova mínění proto uvěřit ani největší
naiva.

Vše pak dává do souvislostí s příjezdem dalajlámy do Prahy a tím, že ho
ministr Herman přijal oficiálně za přítomnosti kamer ve svém úřadě. „Velmi
dobře věděl, že v současné době, kdy se začínají rozvíjet ekonomické
vztahy mezi Českou republikou a Čínou, je třeba se oficiálního setkání s
dalajlámou vyvarovat, zvláště po opakovaném upozornění ministrem
zahraničí,“ podotýká Robert Vinogradov.

„Panu ministru Hermanovi horlivě sekundoval předseda STAN pan Gazdík,
který se zřejmě nesmířil s prohrou svého nadřízeného politického
ideologa, pseudodemokrata ‚knížete‘ Schwarzenberga v posledních
prezidentských volbách. Nelze se proto divit, že se s plnou vervou vrhl do
svolávání a organizování protestní oslavy 28. října 2016 na
Staroměstské náměstí, která měla být takzvaně pro lid. V žádném
případě to nebyla oslava 28. října, byl to Majdan proti demokraticky
zvolenému prezidentovi ČR,“ je přesvědčen s tím, že přes věškeré
snahy z nás organizátoři této akce banánovou republiku neudělali.
Nepodařilo se jim podle něho ani zmařit důstojné oslavy
nejdůležitějšího českého svátku na Pražském hradě. „Bojkotáři
šlápli vedle, to se ve slušné společnosti nedělá,“ říká
jednoznačně.

Dále kritizuje ty představitele, kteří odmítli účast na oficiální
státní oslavě 28. října na Pražském hradě. „Poslanci, senátoři,
vysocí státní úředníci, vysokoškolští pedagogové, ba dokonce rektoři,
u kterých se předpokládá inteligence, společenské vychování, slušnost,
minimální žebříček hodnot a vzdělanost, se přece nechovají jako
primitivní křupani. V žádném případě nemohou upřednostnit své osobní
pocity, antipatie nebo sympatie před povinnostmi úřadů, které zastávají.
Jak mohli odmítnout poctu vzdát hold uznání svým předkům i současníkům,
kandidátům na státní vyznamenání na posvátném místě Pražského hradu,
díky kterým máme my všichni co slavit,“ má za to.

Pokus o pražský Majdan včetně jeho bojkotu Pražského hradu za vydatné
pomoci České televize se podle Vinogradova nepodařil. „Příčina
neúspěchu byla prostá: egoismus, lidská malost, faleš, lži a arogance
často zakrývající hrubé neznalosti předpisů a zákonů nemohly uspět u
většiny pražské veřejnosti. Český národ znovu prokázal, že je chytrý,
vzdělaný a vychovaný v pravdě, nenechal se zmanipulovat falešnými proroky,“
uvádí dále a konstatuje, že tento vývoj podzimních událostí rozhodně
nebyl náhodný.

„Pan ministr kultury Herman, veřejný funkcionář, poškodil českou vládu,
snížil její autoritu tvrzením, že si může dělat, co chce, a ještě se
chvástal, že se nebude před nikým hrbit. Zneužil svého postavení ministra
české vlády, pod falešnou humanitou a lidskostí manipuloval s českou
veřejností. Jak to, že ministr české vlády neví, že demokracie je
svoboda, kde se menšinový názor dobrovolně podrobuje většinovému?
Součástí demokracie musí být právo – mluvíme o právním státě –
pokud není, vzniká chaos a chaos vede k zániku demokracie. Pan ministr
kultury Herman za přispění svých přátel a některých českých médií,
především České televize, nerespektováním právních norem České
republiky porušil principy demokracie, participoval na rozdělování české
společnosti a zúčastnil se ohrožení stability České republiky vyvoláním
chaosu. Byla to jeho neschopnost, nebo úmysl? Chování pana ministra Hermana
bylo v rozporu se zájmy České republiky, proto je nepřijatelné, aby dále
zastával svou funkci a byl členem vlády. Čekáme na jeho rezignaci.
Nedovolme, aby kdokoliv jezdil na červenou. Nedovolme, aby kdokoliv porušoval
právo v České republice,“ uzavírá Robert Vinogradov.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Italská liberální média se hroutí po zjištění, že zvítězil Donald
Trump

Mezi italskými liberálními médii vypukla ve středu ráno po oznámení
vítězství Donalda Trumpa otevřená hysterie, když jej nazývají triumfem
„americké vyšinutosti“.

Časopisy italské levice jako L’Espresso postrádající jakoukoliv ochotu
nebo schopnost vidět v široce se vitálně šířícím populismu jakožto
jádru Trumpova úspěchu cokoliv pozitivního upadly do hořkosti a jedovatosti,
kdy říkají, že to byli Američané, co jako první „vynalezli globalizaci
a teď se jí uvnitř svých vlastních hranic zříkají vyděšeni z toho, co
to vlastně vytvořili.“

L’Espresso chrlící tu obvyklou litanii urážek nazývalo zvoleného
prezidenta Trumpa „miliardářem s pochybnou veřejnou morálkou, daňovým
únikářem, lhářem, xenofobem, rasistou atd.“ Tento žurnál v
apokalyptickém tónu rovněž varoval, že „Donald Trump drží v ruce
kufřík s jadernými kódy spolu s osudem Spojených států a velké části
planety.“

Tato italská verze Huffington Post na druhou stranu ale lomí rukama
nedůvěrou v možnost, že by snad tento prezident znamenal nějakou změnu
systému ovšem s varováním Evropanům, aby pomohli zabráni zhroucení
americké zahraniční politiky a zradě jejích severoatlantických spojenců.
„Vždyť ten miliardářský sprosťák pomrkává na Putina a dokonce na
Severní Koreu a ve své magnátské přezíravosti,“ neposkytuje absolutně
žádné záruky pokračování dobrých vztahů se Západními přáteli
Ameriky, prohlásil tento žurnál.

Ale ta hrůza italské a evropské levice nevyvěrá pouze jen z toho, co
považují za „převrat“ politické outsidera ve Spojených státech,
nýbrž z toho, že je to jen další klíčové vítězství mezinárodního
populistického hnutí, které začalo Brexitem a mohlo by docela dobře
skončit svržením celého starého politického řádu.

Globalismus utrpěl série těžkých porážek, zvláště ve formě
neustálého vzrůstu populistických stran ve Francii, Německu, Rakousku,
Itálii, Velké Británii, Maďarsku a jinde. Stejně jako v případě
referenda o Brexitu establishment - včetně jeho rezonanční komory
mainstreamových médií – nejdříve vzdorovitě popíral fakta a pak si rval
vlasy, když se jeho predikce ukázaly být iluzí.

Trumpovo zvolení pro Západní Evropu neznamená jen změnu kurzu jejich
nejmocnějšího spojence, nýbrž i další posílení věrohodnosti a podpory
pro ta hnutí, která hrozí podvrátit samotný „způsob, jak se věci zatím
dělaly.“

Ač nad tím někteří jásají, že už bylo dávno na čase, tak pro
levicový establishment je to nevýslovná noční můra.

Zdroj: breitbart.com

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist