Question:
Lůza už zase otáčí kolem dějin. Totální nářez k výročí sametové
revoluce, který poněkud zapadl

Tichá revoluce v listopadu. Esej na téma 17. listopad 1989 sdílel na svém
facebookovém profilu režisér a producent David Martinek.

„Jestli si něco vybavím jako první silný moment z listopadu 1989, tak
úlek, když se na obrazovce objevil dnes už ikonický záběr rozzuřeného
policajta, který obuškem prásknul do kamery,“ zmínil úvodem Martinek.
Vzpomíná na pád komunistického režimu, kdy žil v Ostravě a vojákoval v
Třebíči.

„O Havlovi se nemluvilo a o disidentech se ani nevědělo. Na politiku svorně
nadávali všichni. Stejnou měrou jako na ni kašlali. Vtipů na Husáka bylo
nepočítaně a každý den lidová tvořivost přinesla novou, pekelně
vytříbenou urážku systému a jeho šedivých bezvýrazných představitelů,“
uvedl mimo jiné Martinek. Demonstrace se podle něj v Ostravě neřešily.
Vědělo se o nich, ale také se vědělo, že jsou to spíš akce studentů.

„Pro Ostravu byl v tu dobu významný Nohavica. Lendl. Baník. Navrátilová.
Rotunda. Spolek. Boccaccio. A Mamula, ten nechvalně, protože nutil lidi chodit
do práce i v sobotu a zdarma a burcoval a provolával slávu stachanovcům, i
když všichni moc dobře věděli, že na strojích z éry Rothschildů už
Západ nikdy nikdo nedožene. ... Myslím, že lidé zbystřili v okamžiku, kdy
‚dederoni‘, jinak východní Němci, začali hromadně přelézat plot
velvyslanectví Spolkové republiky a prostřednictvím diplomatické cesty
emigrovat na Západ. Bylo to nepochopitelné. Nechávali po ulicích Prahy
klidně stát i své trabanty a v obrovském množství odcházeli na Západ,“
vzpomíná dále Martinek.

„A pak náhle, jako zjevení, všichni uviděli v televizi ty podivné a
neobvyklé záběry. Jak režim surově mlátí lidi. V Praze,“ uvedl s tím,
že to bylo nepochopitelné.

„Podobně jako dnes, Česká televize i tisk průběh demonstrací komentovaly
jednoznačně ve smyslu panujících pořádků. Zaprodanci, lůza, delikventi,
pomatenci, revanšisté, inspirovaní centrálami a západními rozvědkami.
Mladí lidé, veksláci, příživníci. Byli jsme zvědaví. Co na to řekne
Jakeš. Bilak. Indra, Husák. A Kabrhelová, soudružka. Všechny ty
nenáviděné šedivé ikony nenáviděného šedivého systému, který kdysi
sám sobě zlomil vaz podrobením se a podřízením se Sovětskému svazu
Jenže oni neřekli nic,“ dodal.

„V té chvíli přišel Havel. Havel přišel totiž s novým jazykem. A
neobvykle pravdivým popisem skutečnosti. Po létech zakrývání pravdy se
náhle vynořil člověk, který neuhýbal. Mluvil pravdu a říkal ji tak
krásnými, silnými a pravdivými slovy, až se tajil dech. Havel říkal
jasně: Tenhle režim půjde ke dnu a já jsem ten, kdo vás tímhle provede.
Už jsem seděl, vydržel jsem, nemají mi co vzít. Jdu do toho,“ zmínil.

Vystrašená masa, která přestala myslet

Následně se ve svém textu přesouvá do roku 2016. „Svět se úplně
změnil. Sovětský svaz, ta temná říše na východě zmizela. Zmizely i
jiné věci. Třeba ty nevzhledné fasády domů. Zmizely ty obludné rudé
transparenty a všudypřítomné hvězdy. Jsme na Západě. Jsme přes sítě ve
spojení s tisícovkami lidí, kteří se svobodně vyjadřují ke světu a
nepřijde za úsvitu žádný fízl, který by člověka odvezl volhou na
vyšetřovnu, aby mu tam obuškem vyrazil zuby, když nahlas řekneš svůj
názor. Můžu dříve naprosto nemyslitelné. Založit si firmu, hospodu,
vydavatelství. Číst si co chci, koukat na co chci. Myslet si, co chci.
Vyrábět, prodávat, vydělávat peníze. Zdá se, že bychom mohli být
šťastni,“ tvrdí Martinek s tím, že však šťastni nejsme.

Jsme, jak tvrdí, oběťmi vlastního sobectví, nezájmu, strachu, vypjaté
individuality. „Z lidí, kteří postávali před prodejnami knih, hltali
básně a zasvěceně komentovali peripetie Mišíka, Hrabala nebo Párala s
režimem, je vystrašená masa, která přestala číst a myslet. Máme
nablýskanou realitu, ale všichni cítí a vědí, že pozlátko, vybagrované
z útrob země a sešité za pár šupů někde v Bangladéši ubohými lidmi,
kteří dělají v nelidských podmínkách, má nulovou nebo jen pomíjivou
hodnotu. Země je cizí," tvrdí. Podle jeho slov jsme si vyprodali zemi, lidé
pracují za málo, jsou každodenně okrádáni na platech, důstojnosti i na
lidství.

„Hodně lidí trpí beznadějí a zoufalstvím a strachem. A dlouhá léta
jsme jim říkali, že si za to mohou sami. A titíž, kteří to jedněmi ústy
tvrdili, druhou rukou kradli ze společného, nebo vyprodávali stát, jeho
sílu, vitalitu za relativně drobné. Komukoliv, kdo byl ochotný zaplatit. A
ještě se dlouho tvrdilo, že to tak musí být a nejde změnit,“ dodal.

Lůza otáčí kolem dějin

A vyzval k tomu, aby se začalo znovu a lépe. „Možná je čas začít nahlas
říkat představy a hodně smělé vize, ve kterých lidé hrají prim. Možná
se musíme naučit říkat, jak to chceme, vyhádat si, vydiskutovat, nebo i
vybouřit na vrchnosti, na vládě, nebo na světu místo pro vlastní existenci.
Možná je čas vzít si tenhle stát za svůj. Ne jako něčí indiferentní
erár, ale jako můj stát. Tady bydlím, dělám, vyroste tady moje dcera. Tak
ok, pak ale nejen chci a požaduji. Ale i něco pro stát, polis, obec sám
dělám. Nakonec. Ten Havel, ten davový hypnotizér a řečník, ve svých
knihách, úvahách, esejích a projevech mluvil o tom, že chce občanskou
společnost,“ dodal se slovy, že on ji vidí a vnímá.

„A stejně jako v roce 1989 je to tahle lůza, ten opovrhovaný plebs, který
otáčí kolem dějin. Není slyšet cinkání klíčů. Jen tiše, v každém
koutku republiky, je slyšet ťukání klávesnic. A to je na tom dokonalé,"
uzavřel.

Celý příspěvek Davida Martinka:

Tichá revoluce v listopadu (esej na téma 17. listopad 1989)

Jestli si něco vybavím jako první silný moment z listopadu 1989, tak úlek,
když se na obrazovce objevil dnes už ikonický záběr rozzuřeného policajta,
který obuškem prásknul do kamery. Záběry na kordón policistů, který
obušky a radlicemi potlačuje demonstraci znala v té době většina lidí jen
ve spojitosti s kapitalismem. Potlačování demonstrací měli lidé v hlavách
spojené v Pinochetovým Chile. Možná s Margaret Thatcherovou. Byla to
obvyklá masáž, kterou socialistický režim rád pouštěl do éteru, aby
ilustroval, jak je kapitalismus životu téměř nebezpečný. Bylo to
šokující. Skutečně šokující.

Po prázdninách 1989 už komunistický režim zažíval otřesy ve všech
státech východní Evropy. Mezi lidmi se šeptalo a vědělo o samizdatech, o
Solidaritě, zakázaných autorech, prominentních emigrantech, které
komunisté důsledně vymazávají z veřejného života. Většina lidí také
velmi dobře věděla o vysílání Svobodné Evropy a Hlasu Ameriky. Vědělo
se i o Chartě77 a výzvě 2000 slov, kterou tehdejší tisk označil jako
revanšistický pamflet, ale který běžně koloval mezi lidmi na cyklostylu a
v opisech. Četl jsem to. A napsal panu šéfredaktorovi Nové svobody, aby jej
otiskli. Proč by ne, když se režim jevil jako věčný a na věčné časy;
přišlo mi tedy v mých 18 normální, že se zveřejní i text, který sebou
nese polemický obsah. Odpověděli mi. Asi jsem jim svým naivním idealismem
přišel spíš k smíchu, ale odpověděli. Že se nechtějí podílet na
šíření podvratných myšlenek. A abych studoval.

Žil jsem v Ostravě. A vojákoval v Třebíči. Ostrava byla velmi temné
místo. Doslova. Po setmění se město hýbalo opilými a veselými lidmi,
všudypřítomný cvrkot, prosycený zápachem smogu, cigaret, piva a kořalky
doprovázel divoké večírky v hospodách, plné umaštěných, veselých,
opilých lidí, jejichž jedinou starostí bylo, jak se vyhnout zítřejší
šichtě. O Havlovi se nemluvilo a o disidentech se ani nevědělo.

Na politiku svorně nadávali všichni. Stejnou měrou jako na ni kašlali.
Vtipů na Husáka bylo nepočítaně a každý den lidová tvořivost přinesla
novou, pekelně vytříbenou urážku systému a jejich šedivých
bezvýrazných představitelů.

Ostravu reprezentovala burza. Jakýsi sobotní ostrůvek kapitalismu, kde se
dalo pořídit zboží z Turecka, Maďarska a Polska, koupit džíny, balení
„fáčka“, mýdla v pěkném obalu, digitálky, parfémy, kazeťák, video,
desky nebo třeba pěkná trika. Kontrast mezi zoufalstvím běžných obchodů
a atraktivním zbožím, prodávaným z rozložené deky byl viditelný. A
názorně vysvětloval rozdíl mezi západem a východem.

Ostrava demonstrace neřešila. Vědělo se i o nich, ale také se vědělo, že
jsou to spíš akce studentů a ve většině jim nikdo moc nepřikládal
žádný větší význam. Pro Ostravu byl v tu dobu významný Nohavica. Lendl.
Baník. Navrátilová. Rotunda. Spolek. Boccaccio. A Mamula, ten nechvalně,
protože nutil lidi chodit do práce i v sobotu a zdarma a burcoval a
provolával slávu stachanovcům, i když všichni moc dobře věděli, že na
strojích z éry Rothschildů už západ nikdy nikdo nedožene.

Myslím, že lidé zbystřili v okamžiku, kdy „dederoni“, jinak východní
Němci, začali hromadně přelézat plot velvyslanectví spolkové republiky a
prostřednictvím diplomatické cesty emigrovat na západ. Bylo to
nepochopitelné. Nechávali po ulicích Prahy klidně stát i své Trabanty a v
obrovském množství odcházeli na Západ.

Československá televize o tom informovala velmi střídmě. A pak náhle, jako
zjevení, všichni uviděli v televizi ty podivné a neobvyklé záběry. Jak
režim surově mlátí lidi. V Praze.

Bylo to nepochopitelné. V knedlíkové realitě ospalého socialistického
Československa, s režimem, jehož oprýskaná fasáda nabízela místo neonů
jen rudé transparenty se zašedlými milionkrát omletými frázemi o pokroku,
budování, společném úsilí a závěrech komunistických sjezdů, jejichž
smysl nechápal už naprosto nikdo, se odehrával reálný střet s
komunistickým režimem.

Podobně jako dnes Česká televize i tisk průběh demonstrací komentovaly
jednoznačně ve smyslu panujících pořádků. Zaprodanci, lůza, delikventi,
pomatenci, revanšisté, inspirovaní centrálami a západními rozvědkami.
Mladí lidé, veksláci, příživníci.

Byli jsme zvědaví. Co na to řekne Jakeš. Bilak. Indra, Husák. A Kabrhelová,
soudružka. Všechny ty nenáviděné šedivé ikony nenáviděného šedivého
systému, který kdysi sám sobě zlomil vaz podrobením a podřízením se
Sovětskému svazu.

Jenže oni neřekli nic. V roce 1948 byli lidi jako Zápotocký, Gottwald,
Svoboda, Kopecký, Slánský relativně mladí. Nebezpeční chlapi, kteří
prošli zkušeností z ruské fronty. Říká se, že kdo viděl, co se dělo na
Dukle, byl doživotně poznamenaný. A neřešil drobnosti jako starost o život.
Měli chuť se rvát a vyhrát. A vyhráli to. V roce 1968 už to byli jiní
komunisté. Dubček, Smrkovský, Černík nebo Kriegel chtěli být demokraty.
Chtěli to zkusit jinak. Možná, kdyby jim to vyšlo, tak jsme byli
nejmodernější a nejbáječnější zemí východu. Burzy by byly jinde, od
nás by jiní kupovali „západní zboží“ a přes hranice by nám
záviděli západní videoklipy, jako jsme záviděli my Polákům Katowice
Dwojku.

V roce 1988 byli komunisté staří. Jednoduše zestárli. Jako nedemokratická
strana si přirozenou výměnu kádrů nemohli dovolit. Natož soupeření
koncepcí, které by jim zajistilo, že v čele strany bude vždycky nějaký
ten charismatický lídr, jakým byl třeba Svoboda, kterého lidé přirozeně
milovali a ctili.

Jejich debaty o systému vždy zahrnovaly drakonické metody. Tresty. Věznění.
Popravy. Když spolu soupeřila dvě křídla, to poražené muselo obvykle
emigrovat. Nebo dopadlo jako Slánský. Takhle si sami mezi sebou spolehlivě
vykopali hrob. Když se v roce 1989 jejich systém začal vlastní vahou
sesouvat, nebyl tam už nikdo, kdo by dokázal sešupu zabránit, nebo jej i jen
usměrnit.

V té chvíli přišel Havel. Bylo to stejné zjevení, jako předtím záběry
policajtů, mlátících studenty. Havel přišel totiž s novým jazykem. A
neobvykle pravdivým popisem skutečnosti. Po létech zakrývání pravdy se
náhle vynořil člověk, který neuhýbal. Mluvil pravdu a říkal ji tak
krásnými, silnými a pravdivými slovy, až se tajil dech. Jako by dítě
řeklo Král je nahý.

Nikdo nemohl tušit, že Havel se nezjevil ze vzduchoprázdna. Že je to
profesionál, divadelní dramaturg, zvyklý pracovat s texty, zvyklý
poměřovat každé slovo silou intelektu a pracemi světových spisovatelů,
politiků, myslitelů, se kterými tiše soupeřil. Že je to člověk, který
se zapojil do dění už před 1968, kde vedl pankáčsky odvážné projevy na
oficiálních sjezdech spisovatelů, na kterých se utvářel celospolečenský
kurz. Že psal dopisy Husákovi, setkal se jako představitel opozice s
Mitterandem, cituje jej zapovězená Svobodná Evropa. Že se za své
přesvědčení nechal zavřít. A že je to také potomek prvorepublikového
podnikatelského elitního podnikatele Havla, kterému patřila Lucerna i
Barrandov.

Vzpomenu si na tehdejší kamarádku a zároveň mladou soudružku, která mi
vysvětlovala, co je to za člověka. Pochopil jsem, že z toho muže mají
komunisté skutečný strach. Až později mi došlo proč. Česká a slovenská
skeptická většina nevěřila, že by se režim nějakým záhadným způsobem
kdy mohl změnit. Měli jsme ho na věčné časy a ani Charta, ani 2000 slov na
tom nic změnit nemohla. Od revolty v roce 1968 uběhlo spoustu času a
Husákovi se skutečně podařilo režim normalizovat. Doma měli všichni
poschovávané pásky s Karlem Krylem, každý si zanadával potichu doma u
televize a zajásal, když jsme to natřeli Rusům v hokeji, ale to bylo tak
všechno. Havel říkal jasně. Tenhle režim půjde ke dnu a já jsem ten, kdo
vás tímhle provede. Už jsem seděl, vydržel jsem, nemají mi co vzít. Jdu
do toho. Lidé v revolučních dobách potřebují vůdce. Někoho, kdo má
odvahu. Kdo mluví pravdu.

Je rok 2016. Svět se úplně změnil. Sovětský svaz, ta temná říše na
východě zmizela. Zmizely i jiné věci. Třeba ty nevzhledné fasády domů.
Zmizely ty obludné rudé transparenty a všudypřítomné hvězdy. Jsme na
západě. Je naprosto normální vyrazit si do obchodů, přetékající
nádherným zbožím, krásně prosvětlených, čistých, s ochotnými
prodavačkami. Máme drahá a krásná auta. Kdokoliv chce a má dost peněz,
může si na víkend odletět do Londýna, Vídně, nebo třeba do New Yorku.
Jsme přes sítě ve spojení s tisícovkami lidí, kteří se svobodně
vyjadřují ke světu a nepřijde za úsvitu žádný fízl, který by člověka
odvezl volhou na vyšetřovnu, aby mu tam obuškem vyrazil zuby, když nahlas
řekneš svůj názor. Můžu dříve naprosto nemyslitelné. Založit si firmu,
hospodu, vydavatelství. Číst si co chci, koukat na co chci. Myslet si, co
chci. Vyrábět, prodávat, vydělávat peníze. Zdá se, že bychom mohli být
šťastni.

Ale nejsme. Pod nablýskanou fasádou je systém temný a nelítostný. Jsme
obětmi vlastního sobectví, nezájmu, strachu, vypjaté individuality. Z lidí,
kteří postávali před prodejnami knih, hltali básně a zasvěceně
komentovali peripetie Mišíka, Hrabala nebo Párala s režimem je vystrašená
masa, která přestala číst a myslet. Máme nablýskanou realitu, ale všichni
cítí a vědí, že pozlátko, vybagrované z útrob země a sešité za pár
šupů někde v Bangladéši ubohými lidmi, kteří dělají v nelidských
podmínkách, má nulovou nebo jen pomíjivou hodnotu.

Země je cizí. To, oč usilovaly ještě generace za Rakouska Uherska, první i
druhé republiky, tedy mít vlastní zemi a být v ní sami pány, aby nám
nikdo už nikdy nediktoval, toho jsme se sami, hloupě a ochotně zbavili.
Vyprodali jsme si zemi, šejdíři a kupčíci opentlili prodej krasořečnými
projevy a výsledek je k uzoufání. Lidé pracují za málo, protože musí a
svou přirozenou a po generace pěstovanou skromnost nedokázali uplatnit v
nových podmínkách. Takže jsou každodenně okrádáni, na platech, na
důstojnosti, na lidství a ještě mají strach, aby o tu nuzotu nepřišli a
neocitli se v beznadějné bídě.

Máme v ní, v bídě, hodně lidí. Hodně lidí trpí beznadějí a
zoufalstvím a strachem. A dlouhá léta jsme jim říkali, že si za to mohou
sami. A titéž, kteří to jedněmi ústy tvrdili, druhou rukou kradli ze
společného, nebo vyprodávali stát, jeho sílu, vitalitu za relativně
drobné. Komukoliv, kdo byl ochotný zaplatit. A ještě se dlouho tvrdilo, že
to tak musí být a nejde změnit.

České fabriky zanikly. Byla to chyba. Vznikly nové, ale patří půlce světa
a ne našim lidem. Zčásti proto, že jsme nebyli schopní dohnat přirozený
vývoj. Zčásti proto, že jsme rozdali banky, které by si tenhle elektorát
dokázaly vytvořit. I Škoda, i Baťa vznikly z mála. Prakticky z ničeho.

Naordinovali jsme si osmdesátkový a devadesátkový kapitalismus ze Západu,
ale ono se ukazuje, že mezitím se svět zase pohnul. K novým technologiím,
nástupu nových tříd, deglobalizaci, podpoře lokálních trhů. A zase,
naši někdejší revolucionáři si v tradicích nevýměny kádrů obstavili
pozice a zablokovali přirozený vývoj.

Kdyby tohle všechno Havel řekl z tribuny, všechno, co přijde, generální
stávku by dělali proti němu. A bylo by revoluci.

Takže znovu a lépe. Možná je čas začít nahlas říkat představy a hodně
smělé vize, ve kterých lidé hrají prim. Možná se musíme naučit říkat,
jak to chceme, vyhádat si, vydiskutovat, nebo i vybouřit na vrchnosti, na
vládě, nebo na světu místo pro vlastní existenci. Možná je čas vzít si
tenhle stát za svůj. Ne jako něčí indiferentní erár, ale jako můj stát.
Tady bydlím, dělám, vyroste tady moje dcera. Tak ok, pak ale nejen chci a
požaduji. Ale i něco pro stát, polic, obci sám dělám. Nakonec. Ten Havel,
ten davový hypnotizér a řečník ve svých knihách, úvahách, esejích a
projevech mluvil o tom, že chce občanskou společnost. Já ji vidím. Vnímám.
A silně. Ona existuje a má se čile k světu. A stejně jako v 1989 je to
tahle lůza, ten opovrhovaný plebs, který otáčí kolem dějin. Není slyšet
cinkání klíčů. Jen tiše, v každém koutku republiky je slyšet ťukání
klávesnic. A to je na tom dokonalé.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Osm členských zemí EU podepsalo dopis proti Severnímu proudu 2

Osm členských zemí Evropské unie podepsalo dopis adresovaný předsedovi
Evropské komise Jean-Claude Junckerovi proti realizaci projektu plynovodu
Severní proud 2, oznámila agentura Reuters.

Dopis datovaný 7. březnem podepsali ministerští předsedové Česka,
Estonska, Maďarska, Lotyšska, Polska, Slovenska a Rumunska, a také prezident
Litvy, oznámila agentura.

Podle zdrojů Reuters podepsalo pozdější verzi dopisu také Chorvatsko.
Evropská komise obdržení dopisu nepotvrdila.

Projekt Severní proud 2 předpokládá vybudování dvou větví plynovodu o
celkové kapacitě 55 miliard krychlových metrů plynu ročně od pobřeží
Ruska přes Baltské moře do Německa. Gazpromu bude patřit v tomto projektu
50 %, a BASF, E.ON, Engie, OMV a Shell — po 10 %.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Imám z Austrálie si zamudroval na téma sexuálního obtěžování. Pak
vyzval k něčemu hodně kontroverznímu

Do celosvětové debaty o sexuálním obtěžování, kterou odstartovalo
obvinění amerického producenta Harvey Weinsteina, se osobitým způsobem
zapojil australský imám Sheikh Zainadine Johnson.

Johnson se pustil do svého hlubokomyslného filozofického monologu na
vlastním facebookovém profilu. „Muži by měli své sexuální choutky
držet pod kontrolou. To je jeden z argumentů proti nošení hidžábu. Já
samozřejmě souhlasím s tím, že by se muži měli kontrolovat. Nicméně
zkušenosti nám říkají, že toho často nejsou schopni. Proto je nošení
hidžábu pro ženy nezbytnost,“ konstatoval imám ve svém komentáři.

Stejnému tématu se potom Johnson věnoval při svém kázání v mešitě
jižně od Brisbane. „Nemám žádný problém se ženou, která nosí zlatý
náramek a vypadá krásně. Pokud tedy to vše má skryté pod svým hidžábem
nebo svoji krásu a šperky ukazuje jen doma svému manželovi. Ale veřejně
někde v ulicích? Tak to rozhodně ne,“ odmítl před svými ovečkami imám,
který před svým „prozřením“ působil jako baskytarista v rockové
kapele Brisbane Grinder.

Jak konstatuje britský deník Daily Mail, Johnson tak fakticky navazuje na
vyjádření bývalého velkého muftího Sheikha Taj el Din al-Hilaliho, který
v roce 2006 před několika sty svých příznivců poznamenal, že ženy bez
hidžábu představuji „nezakryté maso“. „Když odkryjete maso a dáte je
někam ven na ulici, do zahrady nebo parku, tak na něj přijdou kočky a
začnou je jíst. Čí je to chyba, samotných koček nebo odkrytého masa?“
položil si imám řečnickou otázku.

Hilaliho komentáře byly ve své době podrobeny ostré kritice tehdejšího
premiéra Johna Howarda i některých představitelů muslimské komunity. Jeho
následovník Johnson si rovněž libuje v osobitých kázáních. V jednom ze
svých posledních vystoupení v mešitě dále rozvedl své zamyšlení nad
náramky, které by měly z jeho pohled nosit ženy jen ukryté pod hidžábem
či je ukazovat jen doma svému manželovi.

„Pro muže jsou náramky haram, tedy zapovězené. A proč? Protože tím
napodobují ženy. Náramky, náhrdelníky, náušnice a další ozdoby jsou
výsadou žen, a nikoli mužů,“ kázal imám, který se ještě jako „nemuslim“
věnoval vedle hraní v rockové kapele také surfování. „Nedávno Johnson
vyzval muslimy, aby neslavili Vánoce, a v létě označoval za sexuální
obtěžování, když si muslim potřásá rukou se ženami,“ uzavírá Daily
Mail.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Zakázat kouření a sex v neděli? V rádiu rázně vystoupila lékařka

Dlouho chystaný protikuřácký zákon postupně měkne. Těmito slovy zahájil
šéfredaktor MF Dnes Jaroslav Plesl čtvrteční Kauzu dne na Rádiu Impuls. Ve
studiu přivítal docentku Evu Králíkovou, lékařku tvrdě bojující proti
kouření. Ta se obula do politiků a ptala se, proč cigarety nezatíží
vyšší daní.

Kuřáky chápe paní doktorka jako své pacienty závislé na tabáku. Této
závislosti by se lidé měli zbavit. U nás kouří zhruba třetina lidí nad
patnáct let. „Přestávají kouřit především starší muži, zatímco
začínají mladší a ženy. A to je definitivně špatně, protože mladí
lidé se toho těžko zbaví,“ varovala. Nikde na světě neklesl příjem
pohostinského průmyslu. Je to právě naopak. Dokonce i u nás dvě třetiny
populace nekouří. Zavedení zákazu kouření v restauracích povede k
omezení spotřeby cigaret o šest až osm procent, a to se tabákové lobby
určitě nelíbí.

Řada lidí říká, že by vůbec nezačali kouřit, kdyby se za jejich
mladých let nekouřilo v restauracích. Nesmíme zapomínat na to, že právo
na čistý vzduch je nadřazeno právu kouřit. „Chtěla bych dosáhnout toho,
aby si lidé uvědomili, že to je drahé svinstvo, přičemž z něho profituje
jen malý segment společnosti,“ upozornila. Kroutila hlavou také nad tím,
proč čeští poslanci cigarety nezdraží. Naše daňové zatížení těchto
výrobků se pohybuje na minimu, jež doporučuje Evropská unie. Dáma nechápe,
proč čeští politici kráčejí právě touto cestou.

Doufá, že jednoho dne bude normální nekouřit, stejně jako je dnes
normální neplivat na zem v tramvaji. V pořadu také odmítla myšlenku, že
zákazem kouření to začíná a bůhví zákazem čeho to skončí. „To, že
někdo říká, že zakážeme i sex v neděli, to je prostě demagogie. To
není pravda,“ uvedla. Za zásadní považuje především zákaz kouření v
uzavřených prostorách.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Tomu neuvěříte. Švédská TV radí sexuálním násilníkům z řad
uprchlíků, aby se vymluvili na náměsíčnost...

Švédska televize SVT ve zprávách nepřímo radila sexuálním násilníkům
z řad uprchlíku, jak se hájit, aby nebyli potrestání za znásilnění.
Televize ve zprávách nejprve řekla, že vynutit si sex násilím je zločin,
ale okamžitě dodala, že existuje nemoc tzv. Sexsomnia, která způsobuje, že
se ve spánku dopustíte znásilnění...

...

Tedy podle švédských multikulturalistů ve spánku imigrant vztane, jde ven a
tam násilní ženu a vrátí se zpět do postele a za nic nemůže. Prostě
sluničkáří už neví jak by vymysleli obhajobu proč vlastně uprchlíci
nemohou za to, že znásilňují Evropanky. Podle švédské televize se tato
„obhajoba“ ve Švédsku akceptuje u 5 případů znásilnění z 18.

V souvislosti s kauzou afghánského uprchlíka, který se pokusil znásilnit
zdravotní sestřičku v Praze si říkám, jestli podobnou obhajobu
inspirovanou švédskými sluničkáři nezkusí obhájci afghánského
uprchlíka? Kontextová reklama Sklik

Zdroj: 1

Komentáře:

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Další obrovský podvod na lidstvo? Posádka raketoplánu Challenger údajně
nezahynula, jsou stále naživu

Když v lednu 1986 krátce po startu havaroval raketoplán Challenger, byl to
šok. Záběry exploze sledovaly v přímém přenosu milióny lidí po celém
světě a jména sedmi členů posádky, kterými byli Francis R. Scobee (velitel),
Gregory B. Jarvis, Ronald E. McNair, Ellison S. Onizuka, Judith A. Resnik,
Michael J. Smith a učitelka Christa McAuliffe, se navždy zapsala do dějin
kosmonautiky.

Podle konspiračních teorií šlo ale jen o řízenou mystifikaci.

O tom, že k tragédii došlo, není přitom pochyb. Odehrála se v přímém
přenosu a byla pečlivě vyšetřována. S jedinou výjimkou – sedmičlenná
posádka nezahynula, protože nebyla vůbec na palubě. Tvrdí to zastánci
konspiračních teorií s tím, že šest astronautů stále žije, vedou
normální život a ani se neskrývají před kamerami.

Michael Smith a Francis Scobee figurují pod svými jmény, Ronald McNair a
Ellison Onizuka vystupují jako svá dvojčata a obě ženy z posádky dnes
působí jako profesorky na univerzitách Yale a Syracuse. O osudu sedmého
astronauta není nic známo. V době letu bylo Gregorymu Jarvisovi 42 let, letos
by mu bylo 71 a je docela dobře možné, že zemřel přirozenou smrtí.

Co si o tom myslíte?

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Vydržíme jen 15 dní... Analytik otevřeně o tom, co nastane, až ostatní
začnou zavírat hranice

ROZHOVOR Vojenský analytik Jaroslav Štefec varuje před důsledky možného
uzavření hranic mezi Bavorskem a Rakouskem, kdy by se Česká republika mohla
stát tranzitní zemí pro imigranty. „ČR nezvládne ani oněch 580
oficiálně ‚propouštěných‘ ilegálních migrantů denně, protože
ubytovací a humanitární kapacity i přes půlmiliardovou ‚investici‘ do
neziskovek v roce 2015 nebudou stačit ani na 10–15 dnů podobného exodu.
Reálný počet migrantů, kteří se budou každý den snažit dostat na naše
území, se navíc bude pohybovat spíše v tisících. Tito migranti se budou
hromadit u Hranic s Bavorskem a Saskem a budou se pokoušet pronikat na území
Německa, které je bude vracet zpět na naše území,“ sdělil Štefec
ParlamentnímListům.cz.

Poslední summit EU, kde se měla řešit zásadní opatření k zastavení
nelegální uprchlické vlny z Blízkého a Středního východu a také z
Afriky, nepřinesl ke zklamání veřejnosti i řady politiků nic konkrétního.
Evropa se má dále jen opírat o sliby nespolehlivého spojence Turecka a
věřit Řecku, jež má svých vnitřních problémů až nad hlavu, že
zřídí další hotspoty a bude se řádně věnovat azylovému řízení.
Může nás tak za pár měsíců čekat, podle názorů některých médií,
ještě větší příval běženců než vloni. Myslíte si, že by za podobné
situace mohlo zasáhnout na schengenské hranici NATO? Je reálný tento
scénář?

Vaše otázka vlastně nedává smysl. Schengenská hranice jako pojem je z
hlediska Washingtonské smlouvy naprosto irelevantní a NATO s ní nemá nic
společného. Neexistuje totiž žádná smlouva mezi NATO a EU o obraně hranic
území Evropské unie. Tato smlouva principiálně není ani možná, protože
existují země EU, které nejsou členy NATO. Čili NATO nemůže na
schengenské hranici zasáhnout prostě proto, že na to nemá právní
nástroje. Tato hranice pro Alianci formálně neexistuje.

Jiná věc je, zda by se NATO při řešení migrační krize mělo angažovat
ve prospěch svých evropských členů. Tady naopak není na místě se ptát,
zda by NATO zasáhnout mohlo nebo mělo, zásah už měl dávno probíhat,
nejpozději od léta loňského roku. Z toho prostého důvodu, že členy NATO
jsou v podstatě všichni aktéři na hlavních trasách ilegální přepravy
migrantů do Evropy, počínaje Tureckem, přes Řecko, Itálii, Španělsko,
Francii až po Rumunsko, Bulharsko, Polsko a pobaltské státy. Klíčem k
omezení migrace do EU je přitom právě Turecko, z jehož území proudí do
Evropy momentálně asi nejvíce migrantů.

Na hranicích mezi Německem a Rakouskem dochází v souvislosti s migrační
krizí k poměrně rychlému a překvapivému vývoji. Bavorská zemská policie
se připravuje na střežení hranic a zavedení kontrol, přestože Angela
Merkelová prohlašuje opak. Bavorská vláda se svým vyhlášením
připravenosti na uzavření hranic s Rakouskem vlastně připojila k „plánu
B“ zemí V4. Nakolik reálný je scénář uzavření hranic mezi ČR a
Německem, případně mezi ČR a Rakouskem? Co to může znamenat pro ČR?

Bavorsko očekávalo od již zmíněného summitu EU alespoň vizi kroků,
které by mu ulehčily jeho roli vstupní brány ilegálních běženců do
Německa. Summit však nic nevyřešil, a zřejmě proto zoufalá bavorská
vláda, která je pod tlakem jak svých voličů, tak ústřední vlády v
Berlíně, přikročila k přípravám „plánu B“, spočívajícím
oficiálně pouze „ve zvažování“ zavedení rozsáhlých kontrol na
hranici s Rakouskem. Svou byť zatím pouze teoretickou revoltou vůči
centrální vládě „velké bílé mamky v Berlíně“ se Bavorsko v
podstatě připojilo k eurounijní revoltě zemí V4 a je připraveno zajistit
hranici v okamžiku, kdy selže „turecký plán“ Merkelové. Na tuto situaci
se začala připravovat i bavorská zemská policie. Ta ovšem už neteoreticky,
byť zatím bez oficiální podpory spolkové policie.

Samotné Rakousko, ležící na takzvané „balkánské stezce“, omezilo své
denní limity už před týdnem u přijímaných žádostí o azyl na 80 denně
a u migrantů, vpuštěných na své území při jejich tranzitu dál do
západní Evropy na 3200. V pátek oznámily Rakousko, Slovinsko, Chorvatsko,
Srbsko a Makedonie, že hodlají pouštět přes své hranice průměrně jen
580 uprchlíků denně. To vede k hromadění desítek tisíc uprchlíků na
řecké straně improvizovaného oplocení, které Makedonie zřídila podél
hranice s Řeckem.

Tato situace je velmi riziková. Řecko už není reálně schopno zvládat
rostoucí počet migrantů a hrozí mu humanitární katastrofa. Také již
došlo k prvním konfliktům makedonské policie s migranty při jejich pokusu
prorazit oplocení. Byl zastaven pomocí slzného plynu. Velmi brzy zde ale
pravděpodobně dojde k daleko větším problémům, protože s blížícím se
očekávaným uzavřením německých hranic bude narůstat snaha migrantů
prodrat se na území Německa stůj co stůj. A v tomto okamžiku se celá
situace začíná velmi intenzivně týkat ČR.

Jakmile se totiž Německo rozhodne omezit počet přijímaných migrantů,
dojde k faktickému zablokování bavorsko-rakouské hranice a prakticky
vzápětí k odklonění proudu uprchlíků, koordinovaných prostřednictvím
telefonů a tzv. „průvodců“, na území ČR, přes které se budou snažit
projít do Německa přes Bavorsko nebo přes Sasko. Pokud nebudeme připraveni
okamžitě zablokovat své hranice s Rakouskem, dojde vzhledem k
předpokládanému uzavření rovněž bavorsko-české a sasko-české hranice
k hromadění migrantů na našem území. Se všemi z toho plynoucími
důsledky. ČR nezvládne ani oněch 580 oficiálně „propouštěných“
ilegálních migrantů denně, protože ubytovací a humanitární kapacity i
přes půlmiliardovou „investici“ do neziskovek v roce 2015 nebudou stačit
ani na 10-15 dnů podobného exodu. Reálný počet migrantů, kteří se budou
každý den snažit dostat na naše území, se navíc bude pohybovat spíše v
tisících. Tito migranti se budou hromadit u hranic s Bavorskem a Saskem a
budou se pokoušet pronikat na území Německa, které je bude vracet zpět na
naše území.

Scénář, který jsem zde nastínil, je naprosto reálný a začne se
naplňovat v horizontu několika měsíců. Německo nezvládá migranty a přes
silácká vystoupení Mutti Merkel v médiích její podpora rychle slábne.
Vzpoura Bavorska ovládaného CSU není ojedinělá, proti politice otevřených
dveří se zdvíhá odpor i v její vlastní straně.

V okamžiku, kdy Německo uzavře hranice, jakékoliv kvóty migrantů nebo „výběr
pouze křesťanských uprchlíků“ pozbývají smysl a ČR se velmi rychle
ocitne na hraně chaosu. Na něco takového není (v podstatě neexistující)
bezpečnostní systém státu absolutně připraven. Chlácholivá prohlášení
ministra vnitra, ministra obrany i samotného premiéra o tom, že nám nic
podobného jako v Německu nebo v severských státech nehrozí, jsou jen slova
bez jakéhokoliv věcného obsahu, nepodložená reálnými analýzami. Důkazem
jako hrom je e-mailová korespondence premiéra, zveřejněná díky hackerům
na serveru white-media.info. Pominu-li paradoxní fakt, že k něčemu takovému
jako k průniku do premiérovy osobní korespondence vůbec došlo, svědčí
jeho e-maily spíše o snaze zlomit odpor občanů proti migraci, než o
starosti o naši bezpečnost. I diskutabilní tzv. „protiteroristický
balíček“ se zabývá spíše kroky k omezení svobody internetu, než k
zajištění bezpečnosti naší země. Vláda ČR se v tomto okamžiku
připravuje spíše na „velké geostrategické úkoly“, jako je válka s
Ruskem nebo invaze NATO do Sýrie. Bezpečnost vlastních občanů jí
viditelně na srdci příliš neleží.

Vláda by se měla namísto nesmyslných nákupů radarů nebo dalších
Pandurů a letounů CASA velmi intenzivně zabývat spíše projekty na ochranu
hranic ČR. Proto bych rád položil panu premiérovi a vládě, kteří
odpovídají za naši bezpečnost, dvě otázky. Kdy začnete skutečně
realizovat technická a personální opatření pro zajištění rizikových
úseků hranic? A neměla by vláda zvažovat například vytvoření
speciálních kombinovaných jednotek armády a policie, posílených
teritoriálně o aktivní zálohy, které by měly na případné zásahy nejen
na hranicích začít intenzivně cvičit?

Stále se diskutuje o zapojení NATO do boje proti Islámskému státu, aby se
urychlila jeho porážka a teroristé se zas „nepřelili“ na jiná území,
jako se to nyní například děje v Libyi. Podle informací ČTK z minulých
dní ministr obrany USA Carter prý už začíná reálně uvažovat o
významnějším zapojení Severoatlantické aliance do boje proti IS. Proč k
tomu dochází až nyní, kdy aliance některých arabských států vedená
Ruskem je v boji proti islámským teroristům dost úspěšná? Nemělo se NATO
angažovat daleko dříve?

Asi nejzajímavější na úvahách o „významnějším zapojení
Severoatlantické aliance“ je hlava, v níž probíhají a která, zřejmě
čirou náhodou, spočívá na krku ministra obrany USA. Když státníci
hraničních zemí EU, členů NATO, vyslovovali úvahy o potřebě zapojit NATO
do řešení migrační krize, média jim věnovala jen minimum pozornosti.
Současnému směru „úvah“ ministra obrany USA je ale věnována pozornost
více než jen zvýšená. Proč asi?

Dosud se totiž Aliance v Iráku a Sýrii formálně neangažuje. Probíhá
pouze de facto nepřímá podpora (letecká a materiální) „aliance“
spojenců USA, mezi nimiž jsou i některé země NATO, vládě Iráku a
zejména tzv. „umírněné opozici“, bojující proti armádě legitimního
prezidenta Sýrie, Bašára al-Asada. Syrskou armádu naopak podporují Rusko a
Írán. Přes všechny problémy s tureckými extempore se sestřelením
ruského bombardéru nebo s ostřelováním území Sýrie se drží ozbrojené
síly obou velmocí „na distanc“. Zapojení Aliance do války v Sýrii by
však zásadně změnilo situaci, zejména nyní, po uzavření smlouvy o
příměří mezi vládní syrskou armádou a tzv. „umírněnou opozicí“.

Na rovinu – pokud se má NATO zapojovat do boje proti IS, jeho základní
misí by mělo být uzavření pozemních i námořních hranic jeho evropských
členů před přílivem migrantů a eliminace aktivit pašeráků lidí na
území Turecka. Je naprosto jisté, že mezi nimi budou i tisíce bojovníků
IS, vytlačených z jimi ovládaných území přes Turecko do Evropy. Značná
část z nich se přitom bude jenom vracet „domů“. K tomuto kroku ale měla
Aliance přistoupit již vloni v létě.

Cokoliv nad tyto aktivity, to je prostě a jednoduše v rozporu s článkem 1
Washingtonské smlouvy mezi členskými zeměmi NATO, jímž se „…smluvní
strany zavazují, jak je uvedeno v Chartě OSN, urovnávat veškeré
mezinárodní spory, v nichž mohou být účastny, mírovými prostředky tak,
aby nebyl ohrožen mezinárodní mír, bezpečnost a spravedlnost, a zdržet se
ve svých mezinárodních vztazích hrozby silou nebo použití síly jakýmkoli
způsobem neslučitelným s cíli OSN.“. Myslím, že znění tohoto článku
je v porovnání s realitou druhé poloviny 21. století mimo jakékoliv
komentáře.

Není ale vyloučeno, že se USA pokusí Alianci do konfliktu na Blízkém
východě zatáhnout včetně jejích evropských členů. USA i EU mají totiž
v Sýrii společný zájem – vybudování obřího plynovodu z Kataru, který
by podstatně oslabil závislost západní Evropy na plynu z Ruska. Ostatně
tzv. „povstání“ proti Asadovi bylo vyprovokováno právě a jen proto, že
odmítl povolit jeho stavbu přes území Sýrie. Podíváme-li se na mapu
území, ovládaných v Sýrii a Iráku bojovníky IS, asi ne zcela náhodou
téměř přesně kopíruje trasu plánovaného plynovodu. Demokracie, lidská
práva nebo svoboda syrského lidu – to jsou pouhá klišé, kterými
americká vláda své irácko – syrské dobrodružství zdůvodňuje řadovým
Američanům, a která bohužel papouškují i jejich evropští spojenci. Jen
mi není jasné, pod jakou záminkou hodlají USA uplatnit článek 5
Washingtonské smlouvy tentokrát. Naposledy to byly události z 11. 9. 2001.

Loďstvo Severoatlantické aliance začalo konečně hlídkovat na moři mezi
Řeckem a Tureckem. Vracet uprchlíky a razantně zasahovat proti pirátům ale
nesmí, nelíbí se to především Turecku. Má pouze monitorovat pohyb
převaděčů a dodávat informace. Co si o tom myslíte? Není účast Aliance
na takové akci poněkud podivná?

Co míníte pojmem „loďstvo Aliance“? Nic takového neexistuje. Jsou jen
lodi pod vlajkami konkrétních členských zemí, které mohou podléhat
společnému velení v rámci konkrétní operace. Pokud by tedy takovýmto „loďstvem
Aliance“ NATO jako organizace skutečně hodlalo do řešení migrační krize
vstoupit, mělo by se tak dít na základě žádosti jednoho nebo několika
členských státu o uplatnění již zmíněného článku 5. K ničemu
takovému však nedošlo, a není ani jasné, jaký mandát vlastně mají lodě,
operující ve Středozemním moři. Naznačují to i obstrukce obou států,
kterých se operace týká nejvíce, tedy Řecka a Turecka.

Operace na základě článku 5 by znamenala především okamžitou aktivaci
námořních sil všech států Aliance, sdílejících pobřeží
Středozemního moře včetně Turecka (hlídkování tří lodí na trase
Řecko – Turecko za něco takového rozhodně nelze považovat). Velmi rychle
by proběhla likvidace základen pašeráků, došlo by ke zřízení hotspotů
a internačních táborů pro migranty mimo EU a nejpozději do měsíce by
pravděpodobně byly proudy migrantů do evropských členských zemí NATO
zcela zastaveny, nebo velmi podstatně omezeny. Využití průzkumných letounů
Aliance pro vyhledávání plavidel pašeráků, případně rozvinutí
logistických prostředků pro ubytování vojáků účastnících se operace a
internaci migrantů, stejně jako účast pomocných jednotek dalších států
včetně ČR „jako na cvičení“ přitom nevyžaduje žádné zvláštní
mezinárodní smlouvy. O tom jsme se ostatně mohli přesvědčit při zapojení
NATO do zahraničních operací ze strany USA po událostech z 11. 9. 2001.

Místo toho vidíme pár lodí, „monitorujících situaci“ a de facto
zachraňujících ilegální běžence, kterým selžou na moři lodě. Slyšel
jsem různá vysvětlení, od vágního odkazu na fakt, že „NATO nepovažuje
migraci za vojenské ohrožení“, až po tvrzení, že „vojenský zásah by
si vyžádal oběti mezi nešťastnými uprchlíky a nemáme na něj jako Evropa
právo“. Hlavní problém však spočívá jinde. Jsou jím obrovské rozdíly
zájmů jednotlivých zemí Aliance a neochota, nebo možná neschopnost jejího
politického i vojenského vedení zaujmout razantní stanovisko k migrační
krizi a pomoci evropským zemím NATO v ochraně jejich hranic.

Většina hraničních zemí EU (členům Aliance) v současnosti nemá
dostatečné vojenské ani policejní síly na to, aby účinně střežila nebo
alespoň monitorovala hranice své vlastní země. Natož aby chránila
schengenskou hranici, což vyžaduje specifické schopnosti včetně nastavení
systému ochrany a selekce migrantů tak, aby vyhovoval požadavkům dohod z
Dublinu. Kumulovaná pomoc všech zemí NATO místo současné „promo“ akce
by proto byla rozhodně na místě.

Spojené státy se přece jen v poslední době začaly více angažovat v
Sýrii i po stránce pozemních operací. Navíc vojáci z proslulé 101.
výsadkové divize armády USA mají v plánu vycvičit irácké jednotky a
milice Pešmergů, aby byly schopné vyhnat džihádisty Islámského státu z
Mosulu. Na Blízkém východě už více měsíců nasazují síly Rusové. Jak
se dá vůbec hodnotit postup obou velmocí a lze říci, která je
úspěšnější?

USA se v Sýrii dopustily zásadní chyby tím, že deklarovaly jako hlavní
důvod pro své akce „nedemokratičnost“ vedení Sýrie (o jejich
skutečných cílech jsem se již zmiňoval). Právě toho využilo Rusko.
Rétorikou, která byla až do loňského roku doménou výlučně USA, sdělilo
světu: Vstupujeme do konfliktu, abychom pomohli zničit terorismus, tedy
Islámský stát, protože terorismus je nepřítelem i ruského státu.

To byl pro americké, turecké a saúdskoarabské plány v Sýrii těžký škrt
přes rozpočet. Zejména když se ukázalo, že Rusko v kombinaci se syrskou
armádou a kurdskými silami je v boji proti IS mimořádně efektivní a
úspěšné. Kosmetické údery, které prováděly USA tak, aby pokud možno
nikoho z bojovníků IS a protiasadovské opozice nezasáhly a nic podstatného
jim nezničily, tím byly zásadně deklasovány a skončily.

Pro Rusko a jím zformovanou koalici (Rusko, Írán, Sýrie, k nelibosti USA se
přidává i Irák a někde v pozadí se ometají Čína a Indie) je terorismus
prostě terorismus, který neuznává hranice, národnosti ani náboženství.
Tomu odpovídá i minulý týden pod taktovkou Ruska a USA uzavřená dohoda o
zastavení bojů mezi syrskou vládní armádou a tzv. „umírněnou opozicí“,
z níž jsou zcela vyloučeny IS a Fronta an-Nusrá. Její znění je zcela
jednoznačně diplomatickým úspěchem Ruska, včetně faktu, že oznámení
jejího uzavření se jako první chopil prezident Putin, který této
příležitosti dokonale využil k propagaci ruských úspěchů v boji s
islamistickým terorismem.

Nebudeme si zastírat, že situace v Sýrii je na hraně potenciálního střetu
mezi zeměmi NATO a Ruskem. Zatím nikdo nedokáže odhadnout případné
následky. Rusko sestřelení svého letounu ustálo, a to i přes snahu
určitých ruských kruhů (kupodivu většinou opozičních) natlačit Putina a
ruskou armádu do odvetného úderu. Podobná situace se však může kdykoliv
opakovat. Velkým rizikovým faktorem je skutečnost, že je ve hře i možnost
nasazení taktických jaderných zbraní, jejichž vlastnictvím se před
několika týdny pochlubila Saúdská Arábie (kupodivu, aniž by si tím
vysloužila odsouzení mezinárodního společenství, jako se to děje
například vůči Severní Koreji). O této možnosti mluvily rovněž Velká
Británie, USA i Rusko. Podstatné však je, že dokud válka v Sýrii
neskončí, bude velmi obtížné zastavit tok utečenců z této oblasti a
vracet je domů.

Ministr obrany Martin Stropnický před několika dny prohlásil, že česká
armáda posílí sto vojáky síly NATO rozmístěné ve východoevropských a
pobaltských zemích. Domníváte se, že je to nutné? Skutečně si nyní
Rusko brousí zuby na některého z našich východních spojenců v Alianci? A
když ano, nebylo by tedy nutné začít budovat armádu poněkud jiného typu,
než takovou, jakou dosud máme? Tedy vytvořit i jiné kvalitní jednotky než
jen protichemickou, zdravotní a rychlého nasazení, které pouze doplňují
síly NATO?

Musel jsem si to číslo sám pro sebe několikrát zopakovat, než jsem
uvěřil, že prohlášení pana Stropnického je skutečně chlubením. Sto
vojáků, to je panečku nějaká síla!

Rozmisťování jednotek Aliance (v reálu především amerických, ostatní
země tvoří víceméně jen stafáž, podobně jako tomu bylo např. v
Afghánistánu) pod hlavičkou „obrany proti ruské agresi“ považuji za
naprosto nesmyslný krok. Domnívám se, že tohoto faktu jsou si vědomy i
nejvyšší plánovači americké armády a špičky vojsk ostatních zemí NATO.
Nedovedu si totiž dost dobře představit, proč by Rusko útočilo na Pobaltí
nebo Polsko. Co by tím získalo, kromě rozvrácených a zadlužených území
bez surovin nebo významného průmyslového potenciálu? Nechci samozřejmě
fušovat do řemesla našim „stratégům“, jako jsou pánové Klvaňa, Gabal,
Dobrovský, Štětina, případně paní učitelka Štěpánková a další,
kteří v tom prostě „mají jasno“. Ale hrozit ruským útokem v současné
situaci je na hranici trestného činu šíření poplašné zprávy.

Co se týče druhé části otázky, pak musím bezvýhradně souhlasit. Na
budování „armády jiného typu“ je nejvyšší čas. ČR totiž žádnou
armádu hodnou tohoto jména nemá. Má pouze jednotky, určené především k
nasazení v zahraničních operacích podle pokynů USA. Základním úkolem,
stojícím v současné době před vládou, odpovídající podle Ústavy za
obranyschopnost země a bezpečnost nás, občanů a voličů, je
znovuvybudování skutečné české armády, schopné bránit území ČR a
zajistit v souladu se zákony, upravujícími práva a povinnosti ozbrojených
sil, ochranu obyvatelstva v případě krizí.

Bohužel, zatím nic nenasvědčuje tomu, že by se vláda o něco podobného
byť jen pokoušela. Resort obrany připravuje monstrózní nákupy za desítky
miliard korun, o jejichž účelnosti pro obranyschopnost ČR na pozadí
reálných rizik hrozícím naší zemi osobně zásadně pochybuji. Přitom
nedokáže pro těch pár tisíc skutečných vojáků nakoupit ani dostatek
uniforem nebo neprůstřelných vest tak, aby splňovaly požadavky platných
vojenských standardů a skutečně chránily životy lidí, kteří je budou
nuceni nosit. Místo toho ustupuje lobbistickým tlakům „strategických
partnerů“ s miliardovými obraty, kteří jim vnucují tu pochybné
materiály bez požadovaných maskovacích vlastností na uniformy a taktické
či balistické vesty, tu balistické ochrany a pancéřové pláty
nedefinovatelného původu, z Turecka nebo jiných pochybných destinací, bez
garance odolnosti a ochrany jejich uživatelů. Máme na základě těchto
zkušeností věřit v zázrak a genialitu vojenských plánovačů a
obchodníků v případě nákupů za miliardy?

Jak už zveřejnila některá média, americké tajné služby dostaly za úkol
zahájit rozsáhlé vyšetřování kvůli podezření, že se Kremlu daří
infiltrovat politické strany v několika evropských zemích a ovlivňovat tam
dění a veřejné mínění. Kromě Francie, Nizozemska, Maďarska nebo
Rakouska figuruje údajně na seznamu také Česká republika. Také se
objevují informace o tom, že si některá média platí Rusové. Domníváte
se, že je to pravda? A může takto Moskva štěpit Evropu?

ČR je členskou zemí NATO a EU a patří tudíž mezi potenciální
protivníky a konkurenty Ruska a jeho spojenců. Nemůžeme se proto divit, že
se Rusko snaží využívat všech dostupných metod a prostředků k
ovlivňování veřejného mínění v členských zemích EU a Aliance (včetně
naší republiky) ve svůj prospěch. Ostatně USA dělají v Rusku přesně to
samé. Západ se snaží dosáhnout ovládnutí Ruska a svržení Putina
destabilizací politického prostředí, podněcováním nespokojenosti
vybraných skupin obyvatel atd., atd. Rusko nám samozřejmě oplácí stejně,
a to s pravděpodobností hraničící s jistotou.

Že by ale některá česká média platili Rusové, o tom dost pochybuji.
Která? Britské listy? Právo? Lidovky? Parlamentní listy? To je nesmysl.
Proč by to dělali? Existují přece běžně přístupné internetové zdroje,
které jsou přístupné i českým čtenářům.

Myšlenku o tom, že by snad Moskva štěpila Evropu, považuji za naprosto
scestnou. Stejně jako snahy mnohých, zejména pravicových politiků,
politologů nebo publicistů, kteří volají po kontrole internetu, cenzuře a
autocenzuře. Takovéto bezprecedentní omezení svobody slova by znamenalo
naši rezignaci na historické západní demokratické hodnoty a faktické
přiznání neschopnosti vytvořit prostředí, v němž jsou případné
projevy nespokojenosti a velikost nespokojených skupin natolik marginální,
že nejsou schopny ohrozit stabilitu politického systému Evropy. Pro politiky
by jak projevy rostoucí nespokojenosti s jejich kroky, tak volání po
omezování demokratických svobod měly být spíše varováním, aby se
začali více starat o zájmy občanů. To je vlastně jediná demokratická
cesta, jak efektivně omezit vliv působení ruské propagandy na myšlení
obyvatelstva v EU i v ČR.

Myslím, že nejrozumnější obranou před libovolnými projevy hybridních
válek (kam patří jevy popsané v otázce) jsou otevřenost politiků,
svobodná diskuse a pozitivní společenský a ekonomický vývoj.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Současný svět skončí velkou válkou, obává se světaznalý ekonom
Campbell. A nevylučuje ani nepřirozenou smrt prezidenta Trumpa

ROZHOVOR „Pro Rusko je jak trvalá, tak i dočasná globalizace v současné
formě smrtonosná. To proto, že není potřebou, ani nutností, ale parazitem.“
Nad stavem velmocí na světovém kolbišti se zamýšlí pro ParlamentníListy.cz
znalec geopolitiky doktor Jan Campbell, který vedl celou řadu projektů
nadnárodních společností v Evropě. , Rusku, Malajsii apod. Věnuje se
podrobně otázkám pozice Donalda Trumpa, u kterého předpokládá chování
sólisty, pokud nebude potřebovat souhlas Kongresu. „V případě, že by
Trumpův narcismus škodil národním zájmům USA, je představitelné, že
odejde ze světa nepřirozenou smrtí,“ říká Campbell a také vysvětluje,
proč nový americký prezident k Rusku vstřícný nebude. Dostává se také k
otázkám situace EU i českého státu.

Zaměřme se nejprve na prognózy, jak se nový prezident Donald Trump bude
chovat na světovém kolbišti. Někteří tvrdí, že bude vstřícný k Rusku,
že neuznává „umírněné rebely“ v Sýrii a již dříve říkal, že by
uznal Krym jako součást Ruska a podobně. Mnohé prý rovněž vypovídá jeho
návrh na jmenování generála Flynna, který je vstřícný k Rusku, poradcem
pro národní bezpečnost. Na druhou stranu Trump chce mít šéfem CIA Mika
Pompea, který bývá označován za jestřába. Jak se v tom všem máme
orientovat? Dá se už dnes charakterizovat Trumpův budoucí vztah k Rusku?

V úvodu odpovědí na vaše otázky si dovoluji poznamenat, že odpovědi jsou
dávany bezprostředně po přijetí rezoluce EP o boji s ruskou propagandou.
Rezoluce se psala a uschovávala dlouho, nese všechny symptomy politické
inerce a ukazuje na vztah EU – EP k Rusku. Přijatá rezoluce dokumentuje
rozkol mezi jednotlivými členskými státy EU, mezi parlamentskými frakcemi a
v neposlední řade diagnostikuje stav EU a neuvědomění si elitami
skutečnosti, že o osudu Evropy a EU nebude nikdy rozhodvat ani EK, ani EP,
nýbrž občané Evropy a EU, sami. Pro porozumění uvádím, že rezoluce
dovoluje identifikovat jako přivržence ruské propagandy i účastníka
diskuse o Rusku, který zastupuje západní pozice. Současně rezoluce
identifikuje Rusko jako ochránce tzv. evropských hodnot a EU jako degradátora
těchže. Skutečností totiž je, že Rusko ani v těžkých dobách
nezakázalo například protiruskou stanici Radio Svobodná Evropa nebo nějaký
západní tisk. I dnes vystupují v ruských TV debatách patologičtí
rusofobové a kritici současného politického vedení Ruska a prezidenta
Putina. Z této absurdní pozice, kterou přijala za svou vlastní i ČR,
formuluji odpověi na vaše otázky.

Pro první část otázky se mi nabízí jednoduchá odpověď: Prezident Trump
se bude chovat na světovém kolbišti jako sólista všude tam, kde k jeho akci,
nebo akcím, bude stačit pouze jeho podpis, a ne souhlas například Kongresu.
Na kolbišti, kde bude potřebovat souhlas zákonodárců, bude jeho chování
ovlivněno především nikde jasně nedefinovanými národními zájmy USA,
zákonodárci a vývojem ve světě. Ten zcela jistě budou spoluurčovat USA,
ale i další státy, včetně Číny a Ruska. Pro další část otázky se
nabízí několik odpovědí. Všechny mají něco přímo nebo nepřímo
společného s odpovědí na první část.

Omezím se na tři krátké části. První indikuje rozpětí potřeb a
nutností USA v současné a představitelné budoucnosti. Vychází z
objektivních příčin: a) obrovská a pokračující zadluženost USA, b)
uvědomění si amerických elit, že hospodářská dominance se musí opírat
o reálnou výrobní ekonomiku a kontrolu světového účetnictví c)
komplexita perestrojky postindustriální společnosti USA v globalizovaném
světě přesahuje rámec možností USA a hospodářského systému,
založeném na expansivitě. Jinak formulováno: Zubní pastu vymačkanou z tuby
nedá nikdo zpět beze zbytku a bez násilí.

Druhá odpověď indikuje aktuální stav Číny. Odpověď je velice komplexní,
protože se týká politické, hospodářské a individuální sféry.
Politické vedení Číny si uvědomilo závislost Číny na exportu, z něho
vyplývající zranitelnost a nejistotu, promítající se především do
vztahů k USA a k EU, potažmo i k Rusku, a k dalším přímým sousedům
Číny. Aby Čína překonala interní krizi a mohla přejít na kvalitativně
vyšší úroveň rozvoje, musí zabezpečit vnitřní stabilitu v zemi,
rozšířit domácí trh a zvýšit spotřebu. Zde se k čisté politice
přidává hospodářská politika. Obě budou vyžadovat ‚nové balení‘ ve
vlastních inovacích. To proto, že v kontextu politické ekonomie se nachází
skutečná potřeba vlastnictví přírodních zdrojů, nebo zabezpečený
přístup k nim, přístup k novým trhům, snížení úvěrování USA, a v
neposlední řadě systémový intenzivní rozvoj individuálních schopností
lidských zdrojů, zabezpečující inovace, jejich řízení, a v neposlední
řadě, plánovaní extrémních situací a jejich řízení v dynamickém
prostředí.

Třetí odpověď indikuje komplexitu stavu Ruska. Rusko, které si dnes drží
respekt v západním světě především díky vojenské moci se všemi
představitelnými pro a proti, nemá prokazatelně žádné politické,
finanční nebo hospodářské ambice na ovládnutí světa. Rusko nepotřebuje
být jedinou velmocí, protože již samo o sobě představuje samostatnou
civilizaci. Rusko chce ve své podstatě obchodovat se světem, a být
ponecháno svému vývoji. Stav Ruska se proto objektivně a podstatně
odlišuje od stavu USA a Číny, co se týče uvedených parametrů. Jestliže
pro USA je globalizace plnící svůj účel trvalou potřebou pro udržení
role centra vývoje a kontroly ve světě, pro Čínu není důležité, zda
globalizace plní svůj účel. Globalizace je pro Čínu totiž pouze dočasnou
nutností. Čína, nehledě na to, že se občas považuje za Říši středu,
praktikuje politiku, kterou lze pochopit z čínského přísloví – ‚Žij,
chráníc svůj klid, přijde doba a květy rozkvetou samy‘. Pro Rusko je jak
trvalá, tak i dočasná globalizace v současné formě smrtonosná. To proto,
že není potřebou, ani nutností, ale parazitem. Globalizace v současné
formě oslabuje roli státu, je v protikladu ke kulturním hodnotám
mnohoetnické společnosti Ruské federace, a k historické zkušenosti.
Současnou politiku prezidenta Putina lze popsat ruským příslovím – ‚Neexistují
silní soupeři, pouze my můžeme být slabými.‘ A chování obyčejných
Rusů: ‚Když se duše raduje, ničeho se nestrachuje. Ani smrti.‘

V kontextu uvedeného lze proto konstatovat, že prezident Trump se bude chovat
na světovém kolbišti jako všichni předešlí američtí prezidenti. Nikde
veřejně definovaný národní zájem USA, prosazovaný elitami, ukáže včas
zvolenému prezidentovi-narcistovi jeho místo. Podobně jako ukázal britský
soud Britům, kde je jejich místo v případě vystoupení Británie z EI. V
případě, že by Trumpův narcismus škodil národním zájmům USA, je
představitelné, že odejde ze světa nepřirozenou smrtí. USA mají v této
oblasti svoji historii. Že se 53 let nic podobného nestalo, není garancí,
že se to stát nemůže. Trump, který svou předvolební retórikou a s ní
spojenými stereotypy spoluvytvořil virtuálního nepřítele v podobě Ruska,
mluvil současně o Rusku jinak než všichni před ním a ostatní v kampani.
Trump nemůže být a nebude vstřícný k Rusku. To i proto, že Rusko vynesl
do výšin, do kterých by se Rusko pravděpodobně ani samo nedostalo. Strach z
ruských médií dokresluje budoucí obraz vztahu USA a Ruska. Trump bude jednat
pragmaticky, protože bez Ruska a Číny nevyřeší ani jeden zásadní
problém USA. Naopak: přivede USA a svět do obtížné situace, kterou bude
představovat nezbytná volba mezi dvěma vzájemně se vylučujícími
možnostmi. První: USA budou ochotny se dělit, a zachovat si tak, alespoň
dočasně, finanční kontrolu a účetnictví světa. Nebo druhá: globalizace
se transformuje do multipolární pod kolektivním vedením, bez pevné
struktury geopolitických a geohospodářských bloků, a tím i bez
monopolního účetnictví USA.

Nebudu se podrobněji zabývat následky uvedených představitelných řešení.
Jedno je však pro mne zřejmé: pro USA je druhé řešení ještě dnes
neakceptovatelné. Čas přiznání pro USA se však blíží. Proto budou
finanční oligarchie a elity strašit asymetrické spojence a ostatní svět
natolik, že dojde k prodloužení akceptování současné egoistické verze
kapitalismu. Strach a svět postavený na izolacionismu po devalvaci USD, to si
dovedu jen těžko představit. Proč? Jedná se totiž o odpověď na otázku
bytí či nebytí kapitalismu, a tím i lidské civilizace. A historickou
zkušenost, že bez velké války se s největší možnou pravděpodobností
dluhů, a tudíž kapitalismu na dluh, nezbavíme.

Charakterová, profesionální, vnitropolitická a zahraničněpolitická
zkušenostní rozmanitost v masových médiích uváděných kandidátů je
proto pro zvoleného prezidenta nutností. Vnitropoliticky a
zahraničněpoliticky rozmanitost umožňuje rozehrát zajímavou hru, vyhnout
se systému prezidenství s přísnou vertikální hierarchií, a současně
garantovat, především EU, větší nervozitu, napětí a konfliktní
potenciál, než tomu bylo doposud. Trump zabalí svůj dárek EU do obalu s
nápisem politická svoboda a suverenita. Obě označení a obsahy dárku EU
jsou pro současnou EU cizí. Evropské elity nevědí a nebudou vědět, jak se
chovat, a co s nimi. Trump a jeho poradci to však ví. Nepřímé, veřejně
dostupné důkazy, dovolují mé tvrzení.

Analytik Lukáš Visingr řekl pro server idnes.cz, že Trump přestane s
politikou vývozu demokracie, místo toho nastolí realismus a společně s
Ruskem se spojí proti Číně. Do jaké míry je tohle reálné? Je
představitelný scénář, který zrealizoval Richard Nixon s Čínou, kdy
Trump by toto nyní udělal obráceně s Ruskem?

Jestliže analytik Lukáš Visingr opravdu řekl to, co přivádí k otázce,
tak musím konstatovat, že US politika doposud žádnou demokracii nikam
nevyvezla. USA vyvezly od roku 1945 tisíce tun bomb a vojenského materiálu
pro přibližně 150 válek, ale žádné poválečné scénáře nebo
demokracii. Demokracii USA vyvážet nemohou, protože je v USA deficitem. Trump,
jako nemovitostní magnát, se proto nebude zabývat vývozem deficitu, který
zvětšuje státní dluh USA, zvyšuje riziko pro své impérium, a staví do
stínu fundamentální problém současnosti. Tím je pro nás všechny,
včetně Trumpa, celosvětová, globalizovaná krize civilizačních hodnot a
atomizace hodnot. Nemohu samozřejmě vyloučit, že Trump pod tlakem elit
nebude muset v jiné formě „vyvážet“ demokracii. Zcela určitě ale ne ve
formě a v měřítku, jako tomu bylo doposud. Spojení se USA s Ruskem proti
Číně nehrozí. Jeví se mi také, že i po prezidentských volbách v Rusku v
roce 2018 – za předpokladu, že se do Kremlu nedostanou nepolepšitelní
neoliberálové či pučisté, se Rusko bude dále vyvíjet a chovat podle
přísloví: ‚Když se přátelíš s vlkem, měj sekyru po ruce.‘ Politika
USA, vycházející z podstaty svého hospodářského systému a mající za
cíl oslabit a případně si podmanit Rusko, podkopala prakticky veškerou
důvěru pracujících občanů Ruska k USA. Zvolený prezident Trump hlásá a
bude i nadále hlásat: Amerika především. Proto předpokládám, že se
prosadí stará pravda tvrdící, že nedůvěra osekává strom lásky. A také:
kde vládne síla, tam rozumu mohyla. Scénář, který zrealizoval Richard
Nixon s Čínou, je proto pro mne v současné době, stavu a pozic USA a Ruska
ve světě, a za vlády prezidenta Trumpa, nereálný.

Několikrát padlo, že největším poraženým amerických voleb je Ukrajina.
Byl postup na Ukrajině natolik svázán s lidmi z Obamovy administrativy, že
to bude Trump moci hodit za hlavu a nechat Ukrajinu svému osudu? Do jaké míry
je možné dohoda budoucího prezidenta Trumpa s Ruskem ve smyslu, že
postovětský prostor nechá být a Rusko dá naopak záruky za klid v Pobaltí?
Je taková dohoda reálná?

Ukrajina nebyla poražena prezidentskými volbami v USA. Ukrajina byla poražena
svými elitami a vlastizradou. Porazila se sama za pomoci tandemu USA–EU a
idealizace hospodářského systému založeného na expanzivitě a
politicko-finanční korupci obrovských rozměrů. Proto se dnes Ukrajina
nachází ve stavu, který se v angličtině nazývá failed state. Trump nebude
moci, jak je formulována otázka, hodit za hlavu a nechat Ukrajinu svému osudu.
Ukrajina, jako failed state se totiž stala nepříjemnou vidličkou jak pro
Rusko, tak i EU, v ruce USA. Vidlička je velice výhodný instrument. Nejen
při zkoušce z etikety, při podávání hrášku, nebo rýže do úst. Každý
pohyb ruky, pád, nebo neopatrné zacházení s vidličkou může způsobit
zranění a bolest. Proto sdělil prezident Putin EU a USA, že nebude Ukrajinu
zachraňovat, nebo dokonce okupovat. Problém Ukrajina se tak stává problémem
EU.

USA, během prezidenství Trumpa budou počítat peníze a současně
přihlížet, jak rychle a v jakém měřítku se EU a Rusko oslabuje, nebo ne.
Trump ví, že problémem EU je již dnešní potřeba tvrdého vnějšího
zásahu do politiky Ukrajiny. EU ho není schopná. Proto nevylučuji, že se ke
slovu dostane mezinárodní tribunál a podobné soudy, které si pozvou
politiky a oligarchy typu Porošenko & Co. Problém pro Rusko je v tom, že
failed state nemá nic jiného pro udržení pozornosti na sebe, a tím i
očekávání nějaké pomoci, než provokace a terorismus. Zabití vojáka FSB
a řadového vojáka v srpnu, následné zatknutí ukrajinských diverzantů a
včerejší (21. 11.) unesení dvou ruských vojáků a jejich následné
věznění, dokumentují napsané, a dovolují předpověď, že ruská
veřejnost takové chování ukrajinských orgánů a gangů nebude dlouho
tolerovat, stejně jako nečinnost ruské vlády a ruských orgánů. Proto bude
Rusko ještě za prezidenství Putina muset jednat. Ne za jednacím stolem, ale
v tichu, bez veřejnosti. Podle svého zvyku, nebo zlozvyku, a čínského
přísloví: ‚Nemluvte, jestli to nezmění ticho k lepšímu.‘

Proč nevidím žádný relevantní důvod pro dohodu budoucího prezidenta
Trumpa s Ruskem ve smyslu, že postovětský prostor nechá být a Rusko dá
naopak záruky za klid v Pobaltí? Rusko již dohodám s USA a s EU nevěří.
Nové dohody nebude tak rychle podepisovat, jak potřeba, nebo jak by si
někteří přáli. Za druhé, Rusko doposud nechalo, a nechává Pobaltí v
klidu. NATO tam haraší zbraněmi, stíhačkami a rotacemi vojáků. Pobaltí,
jako zapuštěná zelinářská zahrada NATO a EU, Rusku politicky,
hospodářsky, finančně, a dnes i vojensky, nic, kromě starostí a výdajů,
nenabízí. Za třetí, v případě západem vyprovokovaného konfliktu je
Pobaltí odsouzeno k slzám. Žádné smlouvy v takovém případě nebudou
platit. Po nedávné instalaci nových raketových systémů v Kaliningradu a
bůhvíkde ještě, by měli Poláci vyrábět kapesníky pro celou EU. Dohoda,
jak se ptáte, je již z uvedených důvodů proto nereálná.

Objevují se také úvahy o tom, že by mohla vzniknout jakási „Jaltská
dohoda číslo 2“, která by byla likvidační pro malé evropské národy,
stejně jako tomu bylo pro II. světové válce, kdy si USA a Rusko rozdělily
ve světě sféry svého vlivu. Moldavsko, Ukrajina a další země by prý tak
propadly znovu do vlivu Moskvy. Mají se tyto státy obávat? A jak bychom na
tom pak byli my v Česku?

S dohodou, nebo bez dohody – Jalta 2, nebo Jalta 3, nebo i jinak zvané dohody
–, malé národy to mají spočítané. Dokonce, malé národy sami počítaly.
A přitom se přepočítaly. Ignorovaly všechny základní psychologické pasti,
které je potřeba brát při jednáních a analýze v úvahu, o kterých jsem
nedávno psal, včetně mýtu o spravedlnosti, o zákonitosti vývoje
přírodních a umělých systémů v kontextu národních zájmů velkých
mocností. V neposlední řadě malé národy idealizovaly svůj význam
připisováním si vlastností, které buď vůbec nemají, nebo když je mají,
tak jsou tyto dnes bezcenné. Česko, a tady podtrhuji to dnešní, nebude
zachráněno od slz s pomocí mladé generace. Říkám generace, ne elitou,
nebo elitami. Ať se na mě, jako cizince, nikdo nezlobí, nebo se neurazí: ČR
se dnes nemůže chlubit suverénní elitou a osobnostmi. Kromě toho nevidím v
ČR vychovávání vlastní politické, hospodářské a kulturní elity,
oddané dnes nikde nedefinovanému národnímu zájmu, a schopné proplout
úspěšně mezi Scyllou nevylučitelného chaosu, včetně války v Evropě, a
Charybdou světa nacionalismu, izolacionismu a bůhvíčeho ještě. ČR,
včetně cizinců v ní žijících, má zatím obrovské štěstí a žije si
jako v bavlnce. Pozor však. Stejně jako nic netrvá věčně, ani láska k
jedné slečně, neroste žádný strom až do nebe. Jak moc tvrdý bude Trump
podle vás vůči Číně? Začne-li obchodní válku, bude ji chtít podpořit
vojensky v Tichomoří? Nabízí se, zda by to, co dělal Obama vůči Rusku,
nemohl začít Trump dělat vůči Číně. Z druhé strany, Číňané vlastní
značnou část dluhu USA a Američané si navykli na laciné čínské zboží.
Co z toho všeho může vzejít?

Čína, podobně jako USA, potřebují globalizaci – především globalizaci
obchodu a financí, byť každý z jiného důvodu. Zruší-li například Trump
smlouvu TPP (Transpacifické partnerství), získá hned několik výhod. Jednou
z nich bude indikace plnění předvolebního slibu o zamezení ztrát a
získáváni nových pracovních míst a příležitostí v USA. Druhou bude
výhoda bilaterálních smluv na základě amerického obchodního práva.
Třetí, a to zcela určitě ne poslední výhodou bude možnost utajování
obsahů bilaterálních smluv a doplňků k nim. To se nezmiňuji o skutečnosti,
že většinu tendrů na dodávky a služby vypisují státy USA. Menší část
tendrů vypisují federální orgány. Jim napovídají, když ne víc,
americké nadnárodní korporace, přísné bezpečnostní kontroly, a i v ČR
známý, protekcionismus. Zrušení TPP na druhé straně zvětší naději
Číně na rozvoj svého programu RCEP. Toho se USA neúčastní. Trump
zrušením TPP podpoří i snahu Ruska. Tímto způsobem získá Trump ihned dva
(vnitropolitické a zahraničněpolitické) trumfy, zabije dvě mouchy jednou
ranou (dovolíc Číně a Rusku pracovat na svých plánech), a současně
prodlouží život USD a americkému světovému účetnictví.

Mluví se o tom, že Trump je velký izolacionista a nepodporuje zamýšlenou
obchodní dohodu TTIP s Evropou. A o TPP (transpacifická obchodní dohoda,
např. s Japonskem, Austrálií atp.) se už vyjádřil, že ji chce zrušit
hned po svém nástupu do Bílého domu. Znamená to tedy, že se ztíží
přístup na americký trh? A postihne tato situace i Českou republiku, která
tak bude mít ještě více omezený přístup se svým zbožím do USA?

Trumpova předvolební retórika a přípravná jednání týkající se
složení jeho týmu indikují, že Trump ví, že izolacionismus (z franc.
isoler – odloučit, osamostatnit) je politická doktrína upřednostňující
domácí politiku před zahraniční. Ke zrušení TPP bude asi stačit jeho
podpis. K potratu TTIP stačí jeho nečinnost, i když nelze vyloučit, že
moment setrvačnosti americké a bruselské byrokracie je opravdu veliký, a
odejít dobrovolně z velice dobře placených pozic se nikomu nebude chtít. V
žádném případě zrušení TPP a neexistence TTIP nepředstavují větší
omezení přistupu na americký trh než doposud. Důvody jsem naznačil v
odpovědi obsahující popis rozdílu počtu tendrů na státní a federální
úrovni, a plánovanou platnost smluv TPP a TTIP s omezením na federální
tendry. V obchodu platilo a bude i nadále platit, že osobní přítomnost a
znalost krajiny a partnera, důvěra a spolehlivost rozhodují.

Předpokládám, že Trump se bude snažit kombinovat snahu minimálně se
angažovat v zahraničí a ekonomický protekcionismus. Má k tomu příklad z
dějin USA. Izolacionismus se uplatňoval v 30. letech 20. století v USA.
Tehdejší vláda odmítla spolupracovat se státy zapojenými do konfliktů a
věnovala se spíše domácím záležitostem. Ke změně tohoto přístupu
došlo po druhé světové válce. V současné době praktikují izolacionismus
různé státy, včetně USA, EU, Číny a Ruska v modifikovaných formách,
snažící se současně vyloučit označení jako státy nesvobodné či
totalitní. Všichni se hlásí k WTO a jejím principům vědíc, že WTO krizi
nepřežije. Touto tzv. narcistní nerovnováhou trpí mnoho jedinců a států.
Problém je, že jedinci a státy s těmito poruchami si neuvědomují
zvláštnost a následky chování a konání. Proto se v poslední době často
spekuluje o tom, zda může být narcismus brán jako životní styl. Životní
styl a psychická porucha se navzájem nevylučují. Ale partnerské vztahy jsou
pro narcisty skutečným problémem. Proto nic explicitně dobrého od vztahu EU,
Číny a Ruska k USA pro ČR neočekávám.

Zároveň Donald Trump usiluje o liberalizaci ekonomiky kapitálových trhů.
Dokáže se při té deregulaci vyhnout katastrofám, které nastaly po pádu
Lehman Brothers v roce 2008? A co nebepečí obřího amerického zadlužení?

Liberalizace ekonomiky kapitálových trhů podle mého skončila. Případné
další deregulace mohou pouze zhoršit současný stav nemocného (západního
společenství). Co nevylučuji, je snížení daní pro korporace jak v USA,
tak i ve Velké Británii, což přinese s sebou nové problémy a boj. Obří
americké zadlužení se při absenci neochoty USA se spravedlivě dělit s
asymetrickými spojenci a partnery ve světě, neochotou nechat padnout USD a
zaměnit USD opravdovou demokratizací systému světových rezervních valut
– bude řešit válka.

Britský tisk uvedl, že generální tajemník NATO si nechal vypracovat
analýzu, která ve své mírnější podobě znamená, že Trump nebude chtít
platit vojenské výdaje na starém kontinentu a hodí to „na hrb“ Evropě.
V horším důsledku to prý znamená absolutní konec angažmá v Pobaltí a na
Ukrajině ze strany USA. Hrozí, že v takovém případě evropští členové
NATO nebudou chtít požadované peníze uvolnit a ohrozí to i bezpečnost
některých evropských států?

Pro tvrzení, že Trump, ani jiní z potenciálních lídrů USA nebudou ochotni
chtít platit za bezpečnost Evropy, nemusím číst britský tisk a poslouchat
generálního tajemníka NATO. Dnes, kdy čas přiznání pro Evropu již
přišel – a lámání chleba začalo –, by evropské elity měly buď
odejít na nemocenskou, nebo do důchodu a při předání úřadů poprosit o
dialog se sousedem. Vyrovnaný vztah se sousedem je totiž důležitější než
láska ke vzdálenému a v zámoří žijcímu přibuznému a asymetrickému
spojenci.

Bezpečnost evropských států nezachrání peníze a vyzbrojování.
Bezpečnost evropských států může zabezpečit pouze dialog a spolupráce s
Ruskem a se všemi těmi, kteří mají opravdovou potřebu s Evropou a s Ruskem
spolupracovat a soužít. Skutečnost všedního dne je zcela jiná: stačí se
vrátit na začátek odpovědí na vaše otázky a uvědomit si význam rezoluce
bezvýznamného EP pro budoucnost Evropy. Komu to nestačí, může napovědět
přísloví: ‚Neštěstí vchází těmi dveřmi, které jsme mu otevřeli.‘
Lidem, kteří se neumějí červenat, nelze prostě věřit. Podobně: ‚Je
lepší být jeden den člověkem, než tisíc dní stínem.‘ To i proto, že
člověk se nikdy nevrací z cesty takovým, jakým byl před jejím začátkem.
To platí i pro odpověď na vaší další otázku.

Angela Merkelová ohlásila svoji kandidaturu na post kancléřky i v
příštím roce. Je „šedou eminencí EU“ a klasickým představitelem
evropského korektního politického stylu, který se mimo jiné vyznačuje i
velkou vstřícností k migraci. Jak může fungovat vztah mezi ní a novým
americkým prezidentem, který hledí s despektem na celou Evropskou unii?

Kancléřka Merkelová, by měla k ohlášení své kandidatury připojit
vysvětlení, proč chce kandidovat. Je kvalitativní rozdíl, jestli je
důvodem kandidatury absence osobností, slabost politických elit v SRN a v EU,
nebo osobní ambice, či příkaz třetího. Vědět důvod kandidování by
dovolilo lépe ohodnotit, nakolik jsou si kandidátka a s ní spojené elity
vědomy konce tzv. politické korektnosti.

Trumpovo předvolební hřímání ‚Amerika především‘, i kdyby padlo jen
částečně na plodnou a měkkou půdu a nebylo tak slyšet, má druhou stranu
určenou pro Evropu: Evropo, probuď se. Prolhaná, lenivá a lakomá Evropa se
bude jenom pomalu probouzet a těžko stavět na své nohy bez pomoci.
Vstřícnost kancléřky k migraci se bude transformovat do ještě více
komplexních lží. Ty svými následky umocní lenivost a lakomost
prostřednictvím strachu a paralyzování společenského života. Protože
Trump nemůže Evropě pomoci jinak, než když bude na kolenou, nabídne
Evropě více politické svobody a suverenity. Tato, jako nová svoboda a
suverenita i ve vztahu k USA, ovlivní i vztah mezi staronovou kancléřkou a
Trumpem. Vztah bude věcný s absolutní koncentrací na americké národní
zájmy. To indikuje chtěně-nechtěný obsah textu dokumentu, který nesl Kris
Kobach, a který ofotografoval fotograf AP po návštěvě u Trumpa. To málo,
co se dá přečíst, stačí k tomu, aby si vítačí migrantů hledali jiného
partnera než Trumpa. Fotografii zveřejnil Süddeutsche Zeitung.

Hřímání pan Fillona, vítěze prvního kola primárek ve Francii, že je to
Západ, kdo odmítl spolupracovat s Ruskem a ne Rusko, a že je to Čína, kdo
představuje nebezpečí pro EU a ne Rusko, nebo že Rusko není ve své
podstatě protivníkem Evropy, nebude přesto v Berlíně vyslyšeno. Podobně
jako nebude uviděno a uslyšeno Trumpovo hřímání na účet amerických
masových médií, která si pozval do svého mrakodrapu, aby jim tam četl
levity a současně ladil s nimi kontakt na prahu dalšího boje, kterým bude
100 dní ve funkci prezidenta. Zástupci všech pozvaných amerických medií
přijali Trumpovo pozvání a akceptovali bez křiku zákaz fotografování,
elektronických a ručních zápisů během návštěvy u Trumpa. To neznamená,
že Trump již vyhrál nad medii. Je to ale indikace, že čas začít mluvit
jinak s manipulátory veřejnosti přišel.

Je to indikace, že včerejší rezoluce EP týkající se boje s ruskou
propagandou, která prý rozkoluje EU, je hloupost. Podobná hlouposti tvrdit,
že Trump se prvních 100 dní v úřadu bude zabývat výlučně vnitřní
politikou a problémy USA. Sýrie, Ukrajina, Afganistán a Irák, stejně jako
všeobecný boj s terorismem budou brát své z pracovního času Trumpa. V
kontextu představitelného společného boje Trumpa a Putina proti
mezinárodnímu terorismu se může dokonce potvrdit, že EP se svou rezolucí
proti Rusku vědomě narušuje možnost sjednocení v boji proti terorismu,
proti IS, proti fundamentalistům apod. Nedat možnost, nebo omezit možnosti
veřejnosti srovnávat informace, fakta a analýzy – to lze již dnes
kvalifikovat jako informační přestupek. Nevím, jak je tomu v ČR. Ale dovedu
si představit, že v několika státech EU lze tento přestupek soudně
napadnout.

Má pravdu Hynek Kmoníček, který říká, že konec politiky šíření
demokracie všemi prostředky pro nás bude výhodný? Anebo máme i navzdory
Trumpovi podpořit tvrdý postoj vůči Rusku? V případě, že bude Trump
razit protičínskou politiku, mělo by smysl, abychom pokračovali v naší
vstřícné politice vůči Číně? Co bude pro nás výhodnější?

Vážím si a respektuji znalosti a zkušenosti pana Kmoníčka. Souhlasím s
jeho hodnocením, že konec politiky šíření demokracie všemi prostředky
pro nás bude výhodný za předpokladu, že budeme připraveni, vědět a umět
využít novou situaci. Podporovat tvrdý postup proti Rusku, to ČR může.
Podle mého hodnocení by ale neměla. Výsledkem podpory proti Rusku bude
volná cesta k samobičování a k úpadku, minimálně hospodářskému a
kulturnímu. Jakou by Trump realizoval politiku ve vztahu a Číně – ČR by
si měla uvědomit, že Čína nepotřebuje z ČR nic, kromě přístupu na trh
místní a evropský, něco málo z místního a středoevropského
logistického potenciálu, a několika talentů.

Proto jaká bude v konečném výsledku politika ČR vůči Číně, zda
vstřícná nebo méně, bude rozhodovat především Čína. Pro ČR a její
občany bude vždy výhodnější, uvědomí-li si co nejdříve, že ani
nejsilnější vítr nepohne skálou. Bude-li vláda schopná a ochotná si
vytvářet pro různé, a především extrémní, situace svá vlastní
alternativní řešení, plány a strukturu řízení na základě reflexe
minulosti, ale i přítomnosti včetně amerického hnutí Alt-right (National
Policy Institute, NPI, prezident Richard Spencer), bude jí možné si
představit budoucnost. Do budoucnosti a na horu vede mnoho cest, krajina se ale
nemění. Platí totiž, že u hloupého je i štěstí hloupé. A také, že
když jsi jednou upadl, neznamená to, že nejdeš správnou cestou. Proto,
když uděláte chybu, smějte se. Nesmějte se ale starcům – jednou jimi
budete sami. Souhlasu netřeba.

Autoři: Daniela Černá, Jan Štěpán

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist


Question:
Slimáci, řekl o muslimech veterán a politik. Dostal za uši, ale znovu
hovoří: Za „slimáky“ dostávám podporu. A to s těmi dětmi v Teplicích...

ROZHOVOR „Nikdo již dnes nemůže říci, že islám nesouvisí s terorismem.
Jestliže přestaneme vnímat a udržovat naše tradice, ztratíme kus sami sebe,“
tvrdí místostarosta Bohunic Milan Hrdlička (ČSSD). Pospolitost muslimů je
podle něj založena na jejich víře, která je všechny neprostupně stmeluje.
Zároveň však odsoudil xenofobní výroky směrem k žákům školy v
Teplicích, protože děti se nejen nemohou bránit, ale nemohu ani za naše
konflikty. V rozhovoru pro ParlamentníListy.cz zdůraznil, že v prvé řadě
musí být Česká republika sama sebou a tak i vystupovat. Není vhodné mluvit
o příklonu k Západu, či Východu, protože Západ nás obětoval Hitlerovi a
Východ nás zase čtyřicet let okupoval.

Sloužil jste jako pyrotechnik při zahraničních misích. Jak vnímáte
strašení islámem a teroristy? Jsou obavy odůvodněné, nebo přehnané?

Slovo strašení dle mého názoru v této otázce není dostatečně přesné.
Strašit můžete děti, třeba čertem nebo domácím vězením, ale pro
dospělé bych viděl výstižnější slovo, a to vzbuzovat obavy. Z mého
pohledu, a to jsem již několikrát uvedl, jedná se především o obavy z
budoucího možného nebezpečí v rámci nekontrolovatelné migrace, s níž
souvisí i islám a terorismus. Nikdo již dnes nemůže říci, že islám
nesouvisí s terorismem, protože to vidíme a slyšíme dennodenně v médiích.
Je jen otázkou času, kdy těmto negativním projevům budeme muset čelit i my
a zda na ně budeme připraveni. Nicméně v krátkosti, při pohledu
například do Francie, Německa či USA a na probíhající teroristické
útoky zde jsou obavy odůvodněné a nepřehnané.

Někteří politici na postoji proti migrantům a islámu postavili kampaň jako
například Tomio Okamura. Jak vnímáte, že nejen u nás, ale i v Evropě
stoupá obliba radikálnějších hnutí a politických stran, které jsou
zásadně proti migrantům, kvótám, Evropské unii a podobně?

Politici se již od pradávna z principu stylizovali do role ochránců. Je to
podstata získávání politické podpory. Někdo bude slibovat zvýšení
důchodů, jiný zvýšení platů nebo třeba podporu rodin. No a jiní se
zaměří na migraci a terorismus. Je zde společenská poptávka po hnutí,
které svými projevy nabízí ochranu před hrozícím nebezpečím.

V minulém rozhovoru pro ParlamentníListy.cz jste řekl: „Necítím ani tak
ohrožení v bezpečnosti, ale ohrožení naší kultury a zvyklostí.“ Jak
velkým dílem si za tuto situaci můžeme sami? Dbáme na udržování našich
kulturních tradic, nebo svými postoji pomalu ztrácíme pospolitost, která je
například u muslimů tolik silná?

Ohrožení bezpečnosti a ohrožení našich kulturních tradic a zvyklostí
jdou ruku v ruce. Tradice, jež se dochovaly a předávají se z pokolení na
pokolení. Jestliže přestaneme tyto tradice vnímat a udržovat, ztratíme kus
sami sebe. Před druhou světovou válkou si spousta lidí také nedovedla
představit, že Německo po debaklu v první světové válce bude schopno
znovu rozpoutat válku, a přece se tak stalo. Já doufám, že ty miliony
padlých vojáků a civilistů nebyly zbytečné a že právě tato historie
nás přiměje k ostražitosti. Pospolitost muslimů je založena na jejich
víře, která je všechny neprostupně stmeluje a islám říká, že ti, co
nevěří v Alláhova, posléze v Mohamedova slova, jsou „Káfiři“, a to je
zbytek nemuslimského světa.

Opět se hovoří o orientaci naší země „na Východ“ nebo „na Západ“.
Příznivci Evropské unie se děsí referenda, které by dle ANO nemělo
postihnout otázku setrvání v Evropské unii, ale nemusí to být konečný
postoj. Okamura či KSČM se tomu vůbec nebrání. Jaký je váš názor? Tak,
jako jsme v referendu hlasovali o vstupu do Evropské unie, měli bychom nyní
hlasovat o setrvání? A kdo má o tom spíše rozhodovat, politici, nebo
občané?

Jestli východ, nebo západ je jedno. Z historie máme s oběma stranami stejné
zkušenosti, a to nepříliš valné. Západ nás obětoval Hitlerovi a Východ
nás zase čtyřicet let okupoval. V prvé řadě musíme být sami sebou a tak
jednoznačně vystupovat. Představa, že pokud například Německu, Francii
či Britům bude v budoucnu ouvej, tak ještě přispěchají pomoci nám, je
zcela scestná. Je jasné, že každý stát musí nejdříve pomoci svým, a
až teprve potom ostatním. Proto musíme apelovat na to, abychom byli v
maximální míře obranyschopní, ale zároveň zůstali součástí Evropy.
Nevěřím, že se bude realizovat referendum o setrvání v Evropské unii. Je
to čistý populismus. Dejme si ruku na srdce a řekněme si narovinu, kde
bychom byli, pokud bychom do Evropské unie nevstoupili. Názor, že by nám
bylo mimo Evropskou unii lépe, je nesmyslný. Vezmeme-li si příklad z brexitu,
tak Britové již nyní pomalu začínají chápat, že udělali chybu. Co je
však pravdou, je skutečnost, že vedení Evropské unie je zkostnatělé a
byrokratické, a proto je jeho reforma nezbytná. Přestože pan Okamura či
KSČM se tomuto referendu nebrání, sami vědí, že by dopadlo ve prospěch
setrvání v Evropské unii. Avšak něco z volebního programu prosazovat musí
a toto je nyní aktuální věc. Máme zastupitelskou demokracii, proto by o
možném vyhlášení referenda o setrvání měli rozhodovat politici. Pokut by
se dohodli, že se referendum vyhlásí, poté samozřejmě rozhodnou občané
naší země.

Okamurova SPD, jejíž většina poslanců se pozitivně dívá na Vladimira
Putina, nejspíše obsadí funkci šéfa bezpečnostního výboru Sněmovny. Co
vy na to?

To, že se někteří poslanci SPD dívají pozitivně na Vladimira Putina,
ještě neznamená, že jsou to špatní politici. Na jejich souzení je
příliš brzo.

Četla jsem, že Rusku se i přes sankce vede ekonomicky celkem dobře. Navíc
tam na návštěvu míří Zeman s velkou delegací podnikatelů. Jak zpětně
hodnotíte konání Evropské unie a dalších států jako reakci na Ukrajinu
2014? Mají ještě sankce smysl?

Vezmu to od konce, sankce nikdy nikde nepřinesly nic pozitivního a v
konečném důsledku to odnesli obyčejní lidé. Dnešní přebytek zboží
nás nutí k prodeji. Pokud neprodáme my, prodá někdo jiný a my spláčeme
nad výdělkem. Hlavně, že budeme moci světu vytroubit, že jsme zavedli
sankce. Již nyní se ví, že některé firmy Evropské unie vyvážejejí
zboží do sousedních zemí Ruské federace, zde se jednoduše přebalí či
jen přeloží a putují do Ruska. Všichni to vědí včetně celého vedení
Evropské unie, ale hlavně, že dodržujeme ty neúčinné sankce. Lžeme si
tak trochu sami sobě a ještě se přesvědčujeme, že je ta lež vlastně
pravda. Ukrajině sankce nepomohou, Ukrajina potřebuje začít fungovat
především jako stát. Kam se poděla obilnice Evropy? Jejich rozsáhlé lány
leží ladem, nemají techniku ani osivo, aby mohli tyto plodiny pěstovat. My
jim budeme pomáhat sankcemi? Pomozme jim jinak, aby mohli začít znovu žít.
Ukrajinci milují svou zemi a jen neradi ji opouštějí, tak ať mají takové
podmínky, aby zde mohli důstojně žít a tvořit svou budoucnost. Prezident
je realista, on ví, že Rusko je silným hráčem ve světové politice a v
nejbližší době se stane i silným ekonomickým konkurentem nejen Evropě,
ale i světu.

Mluví se o tom, že Spojené státy a Rusko se blíží dohodě o vyřešení
války v Sýrii. Trump se setká s Putinem, pokud bude dohoda o Sýrii.
Součástí rusko-amerických jednání je ukončení občanské války,
mírové rozhovory i zajištění, aby se jejich armády nestřetly. Mají tato
jednání šanci na úspěch?

Sýrie je již skoro osvobozena od Islámského státu, záměrně uvádím
slovo skoro, protože Islámský stát zde přece jenom bude i do budoucna
působit, a to formou gerilových skupin, a může se stát, že některé
oblasti či města dobude zpět pod svoji nadvládu. Obě strany, jak Rusko, tak
USA, cítí, že přišla doba dohody. Je nanejvýš jasné, že pokud se
nedohodnou, krize bude pokračovat, a to převážně mezi Asadovým vojskem a
Kurdy. Navíc je tu otázka ropy. Tato problematika je tak rozvětvená, že ani
sami poradci obou zemí si s ní neví rady. Zde ukáže snad jen čas. OSN
nebude schopna vyjednat vůbec nic již z toho důvodu, že má problémy sama
se sebou.

Teroristé Islámského státu ztrácejí pozice v Iráku a Sýrii a prý se
hodlají přesouvat do Libye. Nezkomplikuje se tím situace ještě více? Co
může znamenat takový přesun IS do jiné země pro zahraničněpolitickou
situaci? Znamená to, že IS ztrácí půdu pod nohama a jeho fungování bude
složitější? Nebo se prostě jen přesune a bude pokračovat ve své
činnosti?

Přestože Islámský stát ztrácí pozice a vliv v Sýrii a Iráku, neznamená
to, že je poražen. Do Libye nemusí nic přesouvat, protože zde již jistě
působí a přeskupuje své síly. Přestože to tak nevypadá, jejich porážka
je vně Islámského státu přesně organizovaná. Přesun bude pro Islámský
stát především znamenat jejich opětné zformování, příprava taktiky a
opětovné převzetí moci v některé z blízkovýchodních zemí. Islámský
stát okusil kalifát a moc a jejich vrcholní představitelé se této moci
nebudou chtít vzdát, a proto jistě budou ve své činnosti i nadále
pokračovat.

Jak hodnotíte dosavadní působení prezidenta USA Donalda Trumpa? Co byste mu
vytkl a za co ho pochválil?

Někdo se narodí jako byznysmen, někdo jako politik. U Donalda Trumpa platí
to první. Nejsem v takovém postavení, abych mohl cokoli vyčítat prvnímu
muži tohoto světa, snad jen trochu pokory a lidskosti, protože ač se to
Trumpovi zdá, Spojené státy jistě nejsou pupkem světa.

Rozvrácená Sýrie se začíná vzpamatovávat z šestileté války, která za
sebou nechala škody za stamiliardy dolarů. Lukrativní kontrakty na obnovu
infrastruktury dostanou především spojenci Asadova režimu, tedy Rusové a
Íránci. Ruské firmy, jejichž žoldnéři v Sýrii bojují proti Islámskému
státu, dostaly v létě povolení na dobytých územích těžit ropu a zemní
plyn. Většinou to byly Spojené státy, které na územích těžily ropu a
rozvíjely své obchody. Co tomu říkáte?

Říká se, že kde teče ropa, tam je smrt, proto je tak černá. Osvobození
Sýrie provázelo mnoho smrti a lidského utrpení. Proto se tekutina musí
především využít k obnově země a neměli by na ní vydělávat ani
Rusové, ani Američané, ale jen a pouze syrský lid. Ostatní by měli jen
pomáhat zprovoznit rafinérie, těžební stroje a obnovit produkci. To, že se
někdo podílel na bojích v Sýrii, bylo jeho svobodné rozhodnutí a neměl by
si nyní nárokovat žádné výhody. Pokud se nyní tyto strany nedomluví, jak
potom mohou chtít, aby se dohodly znesvářené syrské národy?

Přirovnal jste migranty ke slimákům a sklidil za to vlnu nevole. Výrokem
jste chtěl také upozornit na svůj nesouhlas se stavbou mešity na území
Bohunic. Jak to vypadá nyní? Bude mešita?

Přestože jsem sklidil za slimáky velkou nevoli, byli i tací, kteří mne
podpořili a vyslovili s mým názorem souhlas. Možná jich ze začátku bylo
málo, ale v současné době mohu konstatovat, že podpora mých názorů
převyšuje mé oponenty. Co se týče výstavby mešity u nás v Bohunicích,
je zatím klid. Ale věřte, že pokud by se někdo pokusil mešitu u nás
postavit, budou to mí spoluobčané vědět jako první.

Už máte kandidáta a na prezidenta, kterého budete volit? A jaké šanci
dáváte Zemanovi a jaké Topolánkovi? Ale i dalším kandidátům, kdo vás
zaujal a proč? A koho volit určitě nebudete?

Kandidáta na prezidenta zatím nemám, čekám, s čím pánové před nás,
své voliče, předstoupí a poté se rozhodnu. Volit však jistě půjdu.

Velký rozruch vzbudila aféra, která se týká nenávistných komentářů k
fotografii žáků první třídy ze Základní školy Plynárenská v
Teplicích. Třídu tvoří mimo jiné romské, vietnamské a arabské děti.
Reakce pod fotografií už začala prošetřovat policie. O čem tento případ
svědčí?

Přestože se vyhraňuji vůči migraci a některým migrantům, nejsem rasista
ani xenofob. To, co se odehrálo v Teplicích, otevřeně odsuzuji. Děti jsou v
našem životě to nejkrásnější, co může být. Přestože nám někdy
přinášejí starosti či obavy, jejich nevinnost a dětská upřímnost
spojená s nedotčenou láskou vše převýší. Dítě žije ve své bublině
nevinnosti a naivitě a nevnímá osobní ohrožení. Je jedno, jakou barvu
pleti tyto děti mají, jsou to prostě děti, budoucnost našeho světa. Ony
nejsou schopné se těmto útokům bránit, ony je ve své podstatě ani
nechápou, proto je musíme chránit, chránit před takovými, kteří by jim
byli schopni ublížit. Musíme jako vyspělá společnost dát najevo, že tyto
excesy nebudeme tolerovat a jednoznačně se vůči nim vymezit.

Hodně se mluvilo o tom, že fotbaloví fanoušci Sigmy Olomouc v pražské
tramvaji napadli Afričana dlouho žijícího v České republice. S jakým
dojmem sledujete informace tohoto typu?

Každý bezdůvodný útok na lidskou bytost je amorální. Protože o tomto
incidentu nemám relevantní údaje, nemohu se hodnotně vyjádřit.

Choices:
- rozhořčení
- soucit
- jiná
- missing
- strach
- nenávist